Справа № 182/3697/18
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 листопада 2018 року Справа № 182/3697/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Прудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління соціальної політики Нікопольської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування рішення, -
24 травня 2018 року до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_2 з позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України в м. Нікополі та Нікопольському районі Дніпропетровської області з вимогами:
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 26.01.2016 року отримав право на пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_2, яке видано Пенсійним фондом України. У зв'язку із проведенням антитерористичної операції, позивач вимушений був покинути своє постійне місце проживання. ОСОБА_2 звернувся із заявою про взяття на облік до відповідача, як внутрішньо переміщена особа. З 26.01.2016 року позивачу було начислено пенсійне забезпечення, проте починаючи з 01.01.2018 року по теперішній час відповідач призупинив нарахування та виплату пенсії позивачу. Зазначені дії відповідача позивач вважає незаконними, вказує, що відповідач грубо порушив його Конституційні права, позбавивши єдиного джерела для існування. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.06.2018 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Нікополі та Нікопольському районі Дніпропетровської області про визнання дій дискримінаційними, бездіяльність протиправною, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії передано за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.07.2018 року відкрито провадження у адміністративній справі № 182/3697/18, та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 26 липня 2018 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.07.2018 року у справі № 182/3697/18 в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору - відмовлено; відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.07.2018 року у справі № 182/3697/18 здійснено заміну первісного відповідача по справі управління Пенсійного фонду України в м. Нікополі та Нікопольському районі Дніпропетровської області на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Провадження в адміністративній справі № 182/3697/18 за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м.Нікополі та Нікопольському районі Дніпропетровської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії зупинено до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі № Пз/9901/20/18 (805/402/18).
За наведених обставин, суд вважає за потрібне замінити назву третьої особи з Управління праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради на Управління соціальної політики Нікопольської міської ради.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, згідно копії паспорту серії НОМЕР_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.
Згідно копії пенсійного посвідчення НОМЕР_7, ОСОБА_2 є пенсіонером за віком.
Позивач є внутрішньо-переміщеною особою, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки від 22.04.2016 р. № НОМЕР_3 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Відповідно до вказаної довідки від 22.04.2016 р. № НОМЕР_3, позивач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3.
ОСОБА_2 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV.
З січня 2018 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області припинило виплату ОСОБА_2 пенсії.
Вважаючи протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення з 01.01.2018 року виплати пенсії та дискримінацією за ознакою місця проживання, звернувся до суду із даним позовом.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі по тексту Закон №1058-IV).
Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
У позовній заяві позивач зазначає про те, що відповідач припинив виплату пенсії з підстав тривалої відсутності за фактичним місцем проживання, однак, як наголошує в своєму відзиві відповідач, Пенсійний орган жодних рішень стосовно припинення виплати пенсії відносно ОСОБА_2 не приймав. Суд критично ставиться до таких доводів відповідача з огляду на таке.
Згідно з частиною 1 статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Згідно з наявним в матеріалах справи копією листа Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 12.04.2018р. № П5107-18, виплату пенсії позивачу з 01.01.2018р. було призупинено у зв'язку із тривалою відсутністю ОСОБА_2 за фактичним місцем проживання, з посиланням на Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365.
Водночас, Законом № 1058-IV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як тривала відсутність особи за фактичним місцем проживання.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Преамбулою Закону №1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Отже, саме Законом №1058-IV передбачено умови та підстави припинення та поновлення пенсії, а постанова Кабінету Міністрів України № 365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.
Припиняючи нарахування та виплату позивачу пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).
Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.
Аналізуючи зміст листа Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 12.04.2018 р. № П5107-18 та заперечення відповідача, згідно з якими, відповідач, посилаючись на витяг з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Управління праці та соціального захисту населення м. Нікополя від 14.12.2017 р. № 28, а також посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. № 365, якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, вказує, що будь-яких рішень щодо призупинення виплати пенсії позивачу не приймав.
Однак, як свідчить аналіз положень Закону № 1058-IV, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняттям пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статті 49 цього Закону.
Отже, судом доведено порушення прав позивача щодо неотримання пенсійних виплат.
До таких же висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.09.2018р. у справі №805/402/18 (провадження № 11-644асі18), яка є зразковою справою.
Відповідно до частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Суд зауважує, що матеріали справи не містять рішення Пенсійного органу, на підставі якого призупинено виплату пенсії позивачу, втім, виходячи із заявлених позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Пенсійного органу, та з урахуванням того, що судом доведено порушення прав позивача на отримання соціальних виплат, на думку суду, ОСОБА_2 обрав неналежний, неефективний спосіб захисту своїх порушених прав.
Поряд з тим, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень, з боку суб'єктів владних повноважень (частина 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Частиною 2 статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Так, у відповідності до частини 1, частини 2 статті 46 Закону № 1058-IV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Отже, в даному випадку, для ефективного способу захисту порушених прав позивача, суд вважає за потрібне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яка полягає у призупиненні (припиненні) та невиплаті пенсії ОСОБА_2 з 01.01.2018 р. та, як наслідок, зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії та виплатити заборгованість ОСОБА_2 з 01.01.2018 р., оскільки відсутність певного рішення Пенсійного органу щодо призупинення виплати пенсії не є підставою вважати, що відповідач не вчиняв протиправних дій/бездіяльності відносно позивача щодо отримання пенсійних виплат.
Щодо позовних вимог про визнання дій управління Пенсійного фонду України в м.Нікополі та Нікопольському районі Дніпропетровської області, як дискримінаційні за ознакою наявності статусу тимчасово переміщеної особи та за ознакою міста реєстрації ОСОБА_2, суд вказує, що за визначенням поняття дискримінації згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінацією є ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
Відповідно до статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; 11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; 12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; 13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 15) зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
У разі визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Тобто чинним Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено способу захисту порушеного права шляхом визнання дій дискримінаційними, а достатнім і належним способом захисту в межах спірних правовідносин є визнання бездіяльності відповідача протиправною.
Відтак, вимоги про визнання дій управління Пенсійного фонду України в м. Нікополі та Нікопольському районі Дніпропетровської області, як дискримінаційні за ознакою наявності статусу тимчасово переміщеної особи та за ознакою міста реєстрації ОСОБА_2, не підлягають задоволенню.
Окрім цього, не підлягає задоволенню вимоги про зобов'язання відповідача перераховувати пенсійне забезпечення на картковий рахунок № НОМЕР_4 в Нікопольське відділення ПАТ "УкрСиббанк" МФО 351005 щомісячно у визначену дату 19 числа кожного місяця, оскільки задоволення позовних вимог в іншій частині цілком достатньо для відновлення порушених прав позивача, а заявлені вимоги є передчасними.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Також, при вирішені цього спору, суд, відповідно до частин першої-другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.07.2018 року відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору.
За наведених обставин, стягненню до Державного бюджету України підлягає судовий збір в розмірі: з ОСОБА_2 - 704,80 грн., з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - 704,80 грн.
Керуючись ст.ст. 6, 9, 72-77, 139, 242-243, 245-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яка полягає у призупиненні (припиненні) виплати пенсії ОСОБА_2 з 01.01.2018 року.
Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії та виплатити заборгованість ОСОБА_2 з 01.01.2018 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) до Державного бюджету України судовий збір в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) С. В. Прудник