Справа № 766/6880/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 766/6880/18

Категорія: 6.1 Головуючий в 1 інстанції: Прохоренко В.В. Дата і місце ухвалення: 02.07.2018р., м.Херсон

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Осіпова Ю.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 02 липня 2018 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Херсонської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності,

ВСТАНОВИВ:

20.04.2018 року публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулося до Херсонського міського суду Херсонської області з адміністративним позовом до Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Херсонської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності №9/293/01-22 від 10.04.2018 року, якою товариство визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого п.2 ч.6 ст.2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», та накладено штраф в сумі 52 860 грн.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 02 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 07.09.2018 року публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, обґрунтовану порушенням судом норм матеріального і процесуального права, не повним з'ясуванням судом обставин справи.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам позивача, що в повідомленні про проведення позапланового заходу від 05.03.2018 року та в направленні від 26.03.2017 року №27 є протиріччя щодо об'єкта та предмету заходу, тому представника Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Херсонської міської ради законно не допущено до перевірки. До того ж, будівля цеху не є об'єктом будівництва, оскільки в ньому не проводяться будь-які будівельні роботи.

Також, апелянт посилається на те, що публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» не відноситься до суб'єктів містобудування в розумінні ст.41 Закону України «Про державний архітектурно-будівельний контроль».

У зв'язку з цим, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 02 липня 2018 року та прийняття нової постанови - про задоволення позову ПАТ «Українська залізниця».

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Предметом спору є оскарження ПАТ «Українська залізниця» правомірності прийнятої Управлінням з питань державного архітектурно-будівельного контролю Херсонської міської ради постанови про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності №9/293/01-22 від 10.04.2018 року, якою товариство визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого п.2 ч.6 ст.2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», та накладено штраф в сумі 52 860 грн.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір підлягає розгляду місцевим загальним судом, як адміністративним.

Судова колегія вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 3 КАС України встановлено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 124 Основного Закону передбачає, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Частинами першою, п'ятою та шостою статті 125 Конституції України встановлено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

Згідно з частиною першою статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Чинною редакцією ч. 1 ст. 20 КАС України передбачено, що місцевим загальним судам як адміністративним підсудні: 1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; 2) адміністративні справи, пов'язані з виборчим процесом чи процесом референдуму, щодо: оскарження рішень, дій чи бездіяльності дільничних виборчих комісій, дільничних комісій з референдуму, членів цих комісій; уточнення списку виборців; оскарження дій чи бездіяльності засобів масової інформації, інформаційних агентств, підприємств, установ, організацій, їх посадових та службових осіб, творчих працівників засобів масової інформації та інформаційних агентств, що порушують законодавство про вибори та референдум; оскарження дій чи бездіяльності кандидата у депутати сільської, селищної ради, кандидатів на посаду сільського, селищного голови, їх довірених осіб; 3) адміністративні справи, пов'язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо: примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства; примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті; 5) адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Відповідно до ч.2 ст.20 КАС України, окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою ст. 20 КАС України.

Частиною 3 статті 27 КАС України встановлено, що підсудність окремних категорій адміністративних справ визначається цим Кодексом. Зокрема, статтею 286 КАС України визначені особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Так, частиною 1 статті 286 КАС України встановлено, зокрема, що адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами.

Таким чином, для правильного вирішення питання щодо предметної підсудності вирішальним є визначення того чи є накладення штрафу на юридичну особа за правопорушення у сфері містобудівної діяльності рішенням про притягнення до адміністративної відповідальності.

Чинне законодавство України не дає визначення поняття адміністративної відповідальності.

Колегія суддів застосовує у цій справі рішення Конституційного Суду України від 30.05.2001 року №7-рп/2001 у справі за конституційним зверненням відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» щодо офіційного тлумачення положень пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України, частин першої, третьої статті 2, частини першої статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про відповідальність юридичних осіб).

Відповідно до п.22 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Конституційний Суд України, при тлумаченні цієї норми, за допомогою системного аналізу конституційних положень відповідальності держави, її органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, дійшов висновку, що за своїм змістом пункт 22 частини першої статті 92 Конституції України спрямований не на встановлення переліку видів юридичної відповідальності. Ним визначено, що виключно законами України мають врегульовуватись засади цивільно-правової відповідальності (загальні підстави, умови, форми відповідальності тощо), підстави кримінальної, адміністративної та дисциплінарної відповідальності - діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями (основні ознаки правопорушень, що утворюють їх склад), та відповідальність за них. У такий спосіб Конституція України заборонила врегульовувати зазначені питання підзаконними нормативно-правовими актами та встановила, що лише Верховна Рада України у відповідному законі має право визначати, яке правопорушення визнається, зокрема, адміністративним правопорушенням чи злочином, та міру відповідальності за нього.

Відповідно до ч.2 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» орган державного архітектурно-будівельного контролю розглядає відповідно до закону справи про адміністративні правопорушення та справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» встановлена відповідальність юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (суб'єктів містобудування) за правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» порядок накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності визначається Кабінетом Міністрів України.

На сьогодні чинними є Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №553, та Порядок накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1995 року №244. За змістом цих норм предметом їх регулювання є відносини публічно-правового характеру, а тому передбачена відповідальність юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (суб'єктів містобудування) за правопорушення у сфері містобудівної діяльності є публічно-правовою. Зазначений висновок узгоджується з тим, що на рівні з розглядом справ про правопорушення у сфері містобудівної діяльності, закон уповноважує орган державного архітектурно-будівельного контролю розглядати і справи про адміністративні правопорушення.

Згідно з частиною третьою статті 2 КУпАП його положення поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законодавством, ще не включеним до цього Кодексу.

З'ясовуючи зміст цієї норми, Конституційний Суд України в рішенні від 30.05.2001 року №7-рп/2001, звернувшись до генезису інституту адміністративної відповідальності, дійшов висновку, що приписи частини третьої статті 2 КУпАП, стосуються лише законів, що встановлюють адміністративну відповідальність фізичних осіб.

Притягнення до юридичної відповідальності, зокрема до відповідальності за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, здійснюється у певному порядку, на підставі норм, що регламентують провадження у справі про порушення юридичними особами норм законодавства у сфері містобудівної діяльності. Його аналіз дає підстави стверджувати, що в Законі України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» та в Законі України «Про регулювання містобудівної діяльності», з урахуванням Постанов КМУ № 244 від 06.04.1995 року та № 553 від 23 травня 2011 року, встановлюються процесуальні норми, які стали органічною частиною законодавства про юридичну відповідальність у сфері містобудівної діяльності.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що відповідальність юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (суб'єктів містобудування) за правопорушення у сфері містобудівної діяльності є окремими видом юридичної відповідальності, зокрема є публічно-правовою, відмінною від адміністративної відповідальності, а тому спір, який виник між сторонами, в цій справі за приписами ст.20 КАС України має розглядатись окружним адміністративним судом, оскільки предметом спору не є рішення суб'єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням правил предметної юрисдикції.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» повторно наголосив на тому, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Як зазначено Європейською комісією з прав людини рішенні у справі «Занд проти Австрії» (доповідь від 12 жовтня 1978 року), термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».

Таким чином, за предметною юрисдикцією судом першої інстанції для розгляду справ щодо оскарження рішень органу державного архітектурно-будівельного контролю у справах про правопорушення у сфері містобудівної діяльності, є окружні адміністративні суди.

За приписами ч.1 ст.318 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25-28 цього Кодексу.

На підставі викладеного, враховуючи допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції слід скасувати з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю до Херсонського окружного адміністративного суду.

Керуючись ст.ст. 30, 311, п.5 ч.1 ст.315, ст.ст. 318, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 02 липня 2018 року скасувати.

Справу направити на розгляд за встановленою законом підсудністю до Херсонського окружного адміністративного суду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: О.А. Шевчук