Справа № 826/6059/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 грудня 2018 року № 826/6059/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної

поліції

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до наказу Управління патрульної поліції у м. Києві № 266 о/с від 15 вересня 2016 року позивача звільнено зі служби у поліції за власним бажанням з посади лейтенанта поліції, інспектора роти №1 батальйону № 3 з 30 вересня 2016 року.

Водночас, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12 лютого 2016 року в рамках кримінального провадження у лютому 2016 року в будівлі Департаменту патрульної поліції було проведено обшук, під час якого вилучені особові справи працівників Управління патрульної поліції у місті Києві разом з трудовими книжками та військовими квитками, зокрема й ОСОБА_1

Через вилучення зазначених документів, позивач не зміг вчасно отримати трудову книжку у зв'язку із звільненням. Разом з тим, позивач вбачає бездіяльність відповідача у зволіканні з витребуванням трудової книжки, оскільки відповідного листа до Прокуратури міста Києва щодо надання дозволу на отримання трудових книжок відповідачем направлено лише 07 листопада 2016 року, тобто більше ніж через два місяці після звільнення позивача.

05 грудня 2016 року позивач врешті отримав трудову книжку, але просить суд стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі положень частини першої статті 47, частини п'ятої статті 235 КЗпП України.

Ухвалою суду від 23 червня 2017 року відкрито провадження у справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні.

Розгляд справи відкладався 29 серпня 2017 року - через відпустку судді, 14 листопада 2017 року - у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді.

У зв'язку з надходженням заяви позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження, 28 листопада 2017 року суд ухвалив подальший розгляд справи провадити у письмовому провадженні.

Крім того, 28 листопада 2017 року до суду надійшли письмові заперечення відповідача по суті позовних вимог, з яких вбачається, що у день звільнення позивача під підпис повідомлено про відсутність в Управлінні патрульної поліції у м. Києві його трудової книжки через її вилучення під час обшуку в рамках досудового слідства в кримінальному провадженні. У подальшому на запит Управління з Прокуратури міста Києва надійшли вилучені трудові книжки, та у той же день позивача повідомлено про можливість її отримання. Відповідач стверджує, що затримка у видачі трудової книжки відбулася не з його вини, через що позовні вимоги, на його думку, задоволенню не підлягають.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України та викладено його у новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України у новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції від 15 вересня 2016 року № 226 о/с лейтенанта поліції ОСОБА_1, інспектора роти № 1 батальйону №3 звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 30 вересня 2016 року.

У день звільнення - 30 вересня 2016 року ОСОБА_1 оформлену трудову книжку не видано, що не заперечується сторонами у справі.

Судом встановлено, що на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12 лютого 2016 року у справі № 757/6289/16-к в рамках кримінального провадження №000013 16 лютого 2016 року прокурором та слідчою групою в будівлі Департаменту патрульної поліції за адресою: м. Київ, вул. Народного ополчення, 9 було проведено обшук, під час якого вилучені особові справи працівників Управління патрульної поліції у місті Києві разом з трудовими книжками та військовими квитками, зокрема й ОСОБА_1.

Про відсутність трудової книжки в приміщенні Управління патрульної поліції у місті Києві позивача повідомлено шляхом отримання розписки під його власний підпис (а.с. 28).

Листом від 07 листопада 2016 року за вих.. №11995/41/11/02-2016 відповідач звернувся до прокурора міста Києва з повідомленням про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції та з проханням надати дозвіл на вилучення з особової справи його трудової книжки та військового квитка для виконання вимог статті 47 КЗпП України.

Відповідно до Акту прийому-передачі від 30 листопада 2016 року прокурором у кримінальному провадженні № 000013 передано, а Управлінням патрульної поліції у м. Києві прийнято, зокрема, трудову книжку ОСОБА_1 (а.с. 26-27).

У той же день, 30 листопада 2016 року позивача повідомлено про можливість отримати трудову книжку в приміщенні Управління патрульної поліції у м. Києві, та згідно розписки від 06 грудня 2016 року позивач отримав трудову книжку на руки під власний підпис.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначається Законом України «Про Національну поліцію».

Статтею 59 зазначеного Закону визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 вказаного Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Відповідно до вимог частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним повний розрахунок у передбачені законом строки.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, як визначено частиною четвертою статті 235 КЗпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З викладеного вбачається, що обов'язковою підставою для нарахування та виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки, є встановлена вина власника або уповноваженого ним органу.

Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (пункт 32) оскільки згідно зі статтею 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

У такому випадку суд повинен встановити вину власника або уповноваженого ним органу щодо затримки видачі трудової книжки позивачу, як підставу для задоволення позовних вимог стосовно виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виходячи з встановлених у справі обставин, суд не вбачає вини Управління патрульної поліції у м. Києві у затримці видачі трудової книжки ОСОБА_1, оскільки на день його звільнення з об'єктивних причин, а саме у зв'язку з вилученням під час обшуку, трудова книжка була відсутня у відповідача, про що був добросовісно повідомлений позивач під розписку.

Крім того, судом встановлено, що відповідачем вжито заходів для отримання трудової книжки позивача шляхом направлення відповідного запиту до Прокуратури міста Києва, отримано її, та вручено позивачу 06 грудня 2016 року.

За таких обставин суд не вбачає бездіяльності відповідача та умисного зволікання в отриманні трудової книжки для виконання вимог статті 47 КЗпП України.

Суд зазначає також, що твердження позивача щодо неможливості протягом двох місяців після звільнення працевлаштуватися та реалізувати своє право на працю не підкріплені жодними доказами, через що суд вважає їх необґрунтованими в достатній мірі.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справи суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши позовні вимоги на предмет дотримання відповідачем положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даній справі позивачем не доведено наявності вини відповідача у затримці видачі трудової книжки у зв'язку із звільненням відповідача, натомість відповідачем наведені переконливі докази відсутності такої вини з наданням належних доказів до матеріалів справи.

Виходячи з наведеного суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких судові витрати підлягають відшкодуванню лише при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1, тел. НОМЕР_2.

Відповідач: Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції, адреса: 03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, будинок 9, тел.+ .

Суддя В.І. Келеберда