Справа № 263/15738/16-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2018-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 грудня 2018 року

Київ

справа №263/15738/16-а

адміністративне провадження №К/9901/23651/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Білоуса О.В.,

суддів - Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 квітня 2017 року (головуючий суддя - Шатілова Л.Г.) та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2017 року (головуючий суддя - Гаврищук Т.Г., судді - Блохін А.А., Сухарьок М.Г.) у справі за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в місті Маріуполі Туманова Олександра Валерійовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в місті Маріуполі Туманова О.В. (далі - інспектор Туманов О.В.) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, в якому просив:

- визнати неправомірними дії інспектора Туманова О.В. щодо винесення постанови про адміністративне правопорушення від 02 грудня 2016 року серії АР № 335401 на місці вчинення адміністративного правопорушення;

- визнати протиправною та скасувати постанову від 02 грудня 2016 року серії АР № 335401 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. за частиною першою статті 121 та частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП);

- закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувана постанова про адміністративне правопорушення є незаконною та необґрунтованою, оскільки жодних адміністративних правопорушень він не вчиняв. Крім того, відповідачем не було дотримано порядок притягнення до адміністративної відповідальності встановлений статтею 268 КУпАП. Також, ОСОБА_1 вважає, що розгляд справи про адміністративне правопорушення повинен був здійснюватися за місцезнаходженням уповноваженого органу, відповідно до статті 276 КУпАП, тобто за адресою розташування Управління патрульної поліції у місті Маріуполі, а не за місцем його вчинення.

Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 квітня 2017 року адміністративний позов задоволено частково:

- скасовано постанову від 02 грудня 2016 року серії АР № 335401 в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 121 КУпАП;

- закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 121 КУпАП відносно ОСОБА_1, у зв'язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нову постанову про відмову у задоволені позовних вимог.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник зазначив, що постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності є протиправною, оскільки він на вимогу інспектора патрульної поліції, який його зупинив надав поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - страховий поліс). При цьому, зазначає, що інспектор Туманов О.В., який виніс оскаржувану постанову, не був присутній під час зупинки позивача, його документи не перевіряв та не вимагав пред'явити страховий поліс. ОСОБА_1 стверджує, що мав при собі страховий поліс, а також спеціальний знак розміщений на лобовому склі із зазначенням строку його дії, однак жодних вимог щодо пред'явлення такого полісу від працівників поліції не було. Крім того, позивач зазначив, що справу про адміністративне правопорушення, всупереч вимогам статей 276, 278, 279 КУпАП розглянуто на місці зупинки автомобіля, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого на такий розгляд, що позбавило його можливості скористатися у повному обсязі правами, передбаченими статтею 268 КУпАП.

Додатково скаржник зауважив, що обов'язок водія пред'являти страховий поліс виникає лише у випадках передбачених законом, а саме при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод. Оскільки у даній ситуації протокол про адміністративне правопорушення не складався, матеріали дорожньо-транспортної пригоди не оформлювалися то у інспекторів патрульної поліції було відсутнє право вимагати від позивача пред'явлення страхового поліса.

ОСОБА_1 звертає увагу на те, що в оскаржувані постанові зазначено про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною першою статі 121 КУпАП. Однак, скаржник вважає, що частина перша статті 121 КУпАП не передбачає відповідальності за рух в темну пору доби з неосвітленим номерним знаком. При цьому, за вказані у оскаржуваній постанові дії, які відповідачем кваліфіковано як адміністративне правопорушення, передбачена відповідальність за частиною п'ятою статті 121 КУпАП. Отже, підстави для притягнення його до адміністративної відповідальності, саме за частиною першою статті 121 КУпАП відсутні.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Управління патрульної поліції в місті Маріуполі Департаменту патрульної поліції скористалося своїм правом та надіслало до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваного судового рішення зазначило, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просило відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Справу згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 грудня 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Желтобрюх І.Л., Стелець Т.Г.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 02 грудня 2016 року відповідачем, стосовно позивача, винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АР за № 335401, якою його визнано винним за частиною першою статті 121 та частиною першою статті 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн.

У постанові зазначено, що 02 грудня 2016 року о 02 год. 45 хв. у місті Маріуполь, на проспекті Будівельників, 66, водій ОСОБА_1, керував автомобілем «MAZDA СХ-9», номерний знак «НОМЕР_1» у темну пору доби, з неосвітленим номерним знаком та не пред'явив поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив підпункти 2.9 (в) та 2.1 (ґ) ПДР України.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення позивача до відповідальності за частиною першою статті 121 КУпАП, у зв'язку із відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення. До таких висновків суд першої інстанції дійшов зазначаючи, що відповідачем не надано жодних доказів вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КУпАП. Разом з тим, судом першої інстанції зазначено, що вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КУпАП підтверджується наданим відповідачем до суду відеозаписом. Суд першої інстанції зазначив про безпідставність посилання позивача на необов'язковість пред'явлення страхового поліса працівнику поліції при зупинці транспортного засобу, оскільки дані твердження суперечать положенням підпункту 2.4.(а) ПДР України.

Донецький апеляційний адміністративний суд скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог виходив з того, що вчинення позивачем адміністративних правопорушень, передбачених частиною першою статті 121 та частиною першою статті 126 КУпАП, підтверджується належними доказами, а саме відеозаписом, тому відповідачем правомірно прийнято постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Позивачем у свою чергу, не надано доказів у підтвердження обставин викладених у адміністративному позові.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не погоджується із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції та вважає їх передчасними, враховуючи наступне.

Приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов'язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з підпунктом (ґ) пункту 2.1 ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Підпунктом 2.4 (а) ПДР України встановлено, що на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1.

Відповідно до підпункту 2.9.(в) ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов'язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що зокрема, неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.

Частиною першою статті 121 КУпАП передбачено відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів, у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною першою статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка") у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з статтею 31 Закону №580-VIII поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону №580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Досліджуючи наданий відповідачем відеозапис, суд першої інстанції встановив, що вказаним відеозаписом не підтверджено вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КУпАП.

Суд апеляційної інстанції, досліджуючи відеозапис з нагрудного реєстратора інспектора патрульної поліції, встановив, що наданим відеозаписом підтверджено наявність вказаних у оскаржуваній постанові обставин, а саме вчинення позивачем адміністративних правопорушень, передбачених частиною першою статті 121 та частиною першою статті 126 КУпАП. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідачем доведено правомірність прийняття постанови від 02 грудня 2016 року серії АР за № 335401.

Колегія суддів звертає увагу, що склад правопорушення - це сукупність передбачених законом об'єктивних і суб'єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення і є підставою залучення суб'єкта правопорушення до юридичної відповідальності. До структури складу адміністративного правопорушення відносяться: об'єкт; об'єктивна сторона; суб'єкт; та суб'єктивна сторона.

Так, зокрема, об'єктивна сторона правопорушення - це сукупність ознак, що характеризують зовнішню сторону складу правопорушення, тобто об'єктивні ознаки зовнішнього прояву правопорушення й об'єктивних умов його здійснення.

Об'єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КУпАП полягає у керуванні водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.

Як зазначено вище, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Таке провадження спрямоване, зокрема, на своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідач як представник державного органу, наділеного повноваженнями щодо виявлення та притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності у своїй діяльності має керуватися виключно законом та діяти відповідно до нього.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом - рішенням суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення. Дотримання даних вимог має виключне значення для встановлення об'єктивної істини при оскарженні такої постанови у судовому порядку.

Разом з тим, як убачається з оскаржуваної постанови, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення підпункту 2.9 (в) ПДР України, а саме за керування транспортним засобом MAZDA СХ-9», номерний знак «НОМЕР_1», в темну пору доби, з неосвітленим номерним знаком.

Відповідно до частини шостої статті 121 КУпАП, керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в установленому порядку, його експлуатація без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів, або з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, закритим іншими предметами, у тому числі з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, чи забрудненим, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані двадцяти метрів, перевернутим чи неосвітленим, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, керування транспортним засобом з неосвітленим номерним знаком (за наявності всіх інших необхідних ознак складу правопорушення), становить собою окремий склад адміністративного правопорушення, передбачений частиною шостою статті 121 КУпАП.

Таким чином, в оскаржуваній постанові зазначена об'єктивна сторона правопорушення - керування транспортним засобом, в темну пору доби, з неосвітленим номерним знаком, відповідальність за яке, передбачена частиною шостою статті 121 КУпАП. Однак, відповідачем дане правопорушення кваліфіковано саме за частиною першою статті 121 КУпАП.

За таких обставин, судом апеляційної інстанції не встановлено, яке саме адміністративне правопорушення вчинено позивачем.

Суд апеляційної інстанції стверджуючи про доведеність вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КУпАП не звернув уваги, що в оскаржуваній постанові, а саме в описі обставин та суті адміністративного правопорушення відсутня об'єктивна сторона правопорушення відповідальність за яке, передбачена частиною першою вказаної статті.

В розумінні статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої статті 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Частинами третьою, четвертою зазначеної статті встановлено, що докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Крім того, згідно частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінка доказів здійснюється судом за правилами статті 89 КАС України, відповідно до приписів якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Проте, суд апеляційної інстанції, не вчинив необхідних дій, направлених на встановлення фактичних обставин справи у цій частині. У мотивувальній частині судового рішення суду апеляційної інстанції відсутні обґрунтування, з яких судом апеляційної інстанції вказаний відеозапис визнано належним і допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КУпАП.

З огляду на приписи статті 159 КАС України в редакції, яка діяла на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо скасування оскаржуваної постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 121 КУпАП.

За правилами пункту 1 частини другої статті 353 КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, Суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

При цьому, Суд зазначає, що діє в межах повноважень визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, судом апеляційної інстанції не з'ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС України.

При встановленні наведених фактів судом апеляційної інстанції порушені норми процесуального права, які призвели до прийняття необґрунтованого судового рішення і не можуть бути перевірені та усунуті судом касаційної інстанції.

За таких обставин справу необхідно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 242, 243, 341, 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2017 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді І.Л.Желтобрюх

Т.Г.Стрелець