Справа № 815/4347/17
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/4347/17

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.
Судова колегія П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

при секретарі: Шатан В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2018р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, 3-тя особа: ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" про визнання протиправним рішення про реєстрацію права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017р. ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ГТУЮ в Одеській області, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобєлєвої А.М., треті особи: ОСОБА_4, ТОВ "Кей-Колект", в якому просила визнати протиправним рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобєлєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 8.12.2016р., індексний номер 32798173, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_4.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2003р. вона набула права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1.

В подальшому, ОСОБА_6 виступила поручителем ОСОБА_7, яка уклала з АКІБ "УкрСиббанк" іпотечні договори від 2.10.2006р. та 3.08.2007р., де в якості забезпечення зобов'язань за договорами про надання споживчого кредиту за №0 від 2.10.2016р. та за №0 від 3.08.2007р. в іпотеку була передана квартира за зазначеною адресою.

У червні 2012р. між АКІБ "УкрСиббанк" та TOB "Кей-Колект" був укладений договір факторингу за №4 від 11.06.2012р., у т.ч. договір про відступлення права вимоги за вищевказаними договором іпотеки №1 та договором іпотеки №2.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 8.12.2016р., підписаного між TOB "Кей-Колект" та ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. було проведено реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблений запис про право власності №17895728.

Позивачка вважає, що вказаними діями приватного нотаріуса вона була позбавлена права власності на квартиру, а тому звернулась за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2018р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобєлєва А.М., як суб'єкт владних повноважень, приймаючи оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) діяла в межах своїх повноважень та на підставі норм законодавства України.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що у жовтні 2006р. між АКІБ УкрСиббанк» та ОСОБА_7 укладено договір про надання споживчого кредиту за №0, відповідно до якого банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 10 000дол.США (а.с.21-30 т.2).

У відповідності до п.2.1 вказаного договору, у забезпечення зобов'язання позичальника за даним договором банком приймається застава нерухомості, а саме: однокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та поручителем виступає фізична особа - ОСОБА_2

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 2.10.2006р. між ОСОБА_7 та АКІБ «УкрСиббанк» був підписаний іпотечний договір, що посвідчений ОСОБА_8, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. В якості забезпечення зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 2.10.2006р. за №0 в іпотеку була передана квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16-17 т.2).

В подальшому, у серпні 2007р. між ОСОБА_7 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту за №0, відповідно до якого позичальник повинен був отримати кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 50 000дол. США (а.с.48-52 т.2).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 3.08.2007р. між позивачкою та АКІБ «УкрСиббанк» підписаний іпотечний договір, що посвідчений ОСОБА_8, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі (а.с.18-19 т.2). В якості забезпечення зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 3.08.2007р. за №0 в іпотеку була передана квартира за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до п.5.1, 5.2, 5.3, 5.5 іпотечних договорів від 2.10.2006р. та від 3.08.2007р., сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язнання у порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 ЗУ «Про іпотеку».

У разі настання обставин, зазначених в п.4.1 цього договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

В повідомленні, про яке йдеться в п.5.2, іпотекодержатель зазначає який із способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ч.3 ст.36 ЗУ «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення своїх вимог.

У разі застосування права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз.3 ч.3 ст.36 ЗУ «Про іпотеку»), іпотекодержатель реалізує норми ст.38 ЗУ «Про іпотеку» і повідомлення, про яке йдеться в п.5.2, вважається повідомленням іпотекодавцю про намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки.

У червні 2012р. ПАТ «УкрСиббанк» уклав договір факторингу за №4 з ТОВ «Кей-Колект» та передав всі права вимоги за кредитними договорами від 2.10.2006р. за №0 та від 3.08.2007р. за №0 факторинговій компанії (а.с.75-77 т.2).

Також, у червні 2012р. ПАТ «УкрСиббанк» уклав договір відступлення права вимоги з ТОВ «Кей-Колект» та передав ТОВ «Кей-Колект» права вимоги за договорами іпотеки між банком та ОСОБА_7 від 2.10.2006р. за №0 та від 3.08.2007р. за №0 (а.с.71-73 т.2).

В подальшому, у грудні 2016р. ТОВ «Кей-Колект» (Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири (а.с.12-13 т.2).

У відповідності до п.1.1. договору купівлі-продажу від 8.12.2016р., продавець, діючи відповідно до ст.38 ЗУ «Про іпотеку», розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушення, як фізичного так і морального, продав, а покупець купив квартиру АДРЕСА_1. Даний договір 8.12.2016р. посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М., зареєстровано в реєстрі за №363.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу квартири від 8.12.2016р., 8.12.2016р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.110), про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблений запис про право власності за №17895728.

Перевіряючи правомірність дій та рішень нотаріуса, з урахуванням підстав, за якими позивач просить визнати їх протиправними та незаконними, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Приписами п.1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Положеннями ч.1 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв'язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

За правилами ч.3 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов'язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов'язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі; 4) під час проведення реєстраційних дій обов'язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом; 7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує реєстраційні справи у паперовій формі; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Згідно з ч.1 ст.18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Відповідно до ч.1 ст.24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Приписами ст.1 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За правилами ст.12 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ст.33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями ч.1-3 ст.36 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 цього Закону.

Приписами ч.1 ст.37 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У відповідності до ст.38 ЗУ «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.

Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими ст.42 цього Закону.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Положеннями п.61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ за №1127 від 25.12.2015р. встановлено додаткові вимоги для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Як вбачається з п.4.1. Розділу 4 «Звернення стягнення» договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється іпотеко держателем у: випадках, зазначених у п.п.2.1.1-2.1.2 цього договору; у разу порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності або визнання банком іпотекодавця та/або боржника; у разу порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або порушення боржником будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.

Відповідно до п. 4.2. Розділу 4 «Звернення стягнення» договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про застосування вимог іпотекодержателя.

В силу положень п.4.6 Розділу 4 «Звернення стягнення» договору іпотеки, звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього іпотечного договору та відповідно до ст.36 ЗУ «Про іпотеку».

Згідно з п.5.1 розділу 5 «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» договору іпотеки, у разі настання обставин, визначених в п.4.1 цього договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предметом іпотеки свідчить про те, що сторони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений ЗУ «Про іпотеку». При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою ст.36 ЗУ «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки.

Згідно з п.5.2 договору іпотеки, в повідомленні, про яке йдеться в п.5.1, іпотекодержатель визначає який зі способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ч.3 ст.36 ЗУ «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення своїх вимог.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, що документами нотаріальної та реєстраційної справи, наданої Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, підтверджено, що у відповідності до вимог ЗУ «Про іпотеку» ОСОБА_2 було направлено повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки від 20.10.2016р. (а.с.81 т.2). Вказане повідомлення також було направлено ОСОБА_7 24.10.2016р. (а.с.83 т.2).

Як вбачається із матеріалів справи, що на підтвердження спливу 30-денного строку від моменту отримання повідомлення ТОВ «Кей-Колект» надало Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кобелєвій А.М. два рекомендованих повідомлення про вручення вищезазначеної вимоги ОСОБА_7 - дата вручення 2.11.2016р. (а.с.84, т.2) та ОСОБА_2 - дата вручення 1.11.2016р. (а.с.82 т.2).

Таким чином, апеляційний суд зазначає, що оскільки договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. - 8.12.2016р., то є очевидним, що з часу отримання іпотекодавцем (позивач) та боржником (ОСОБА_7.) повідомлень про намір звернути стягнення на предмет іпотеки сплинув 30-денний строк, останнім днем цього строку є 2.12.2016р..

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що нотаріус приймаючи оскаржуване рішення, як суб'єкт, якому Держава передала функції на здійснення реєстраційних дій, діяла на підставі норм законодавства України.

Що стосується посилань апелянта на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», апеляційний суд зазначає наступне.

Положеннями пп.1 п.1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140кв.м для квартири та 250кв.м для житлового будинку.

Мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Отже, апеляційний суд зазначає, що мораторій на звернення стягнення на нерухоме житлове майно, що є предметом іпотеки згідно із ст.5 ЗУ «Про іпотеку», встановлено тільки щодо примусового відчуження такого майна без згоди власника.

Вищевказаний ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, а тому існує тільки правова підстава, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та проводять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Як вбачається із матеріалів справи, спори щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не розглядалися, виконавчі надписи нотаріусом не вчинялися, виконавче провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і примусове виконання виконавчих документів не здійснювалося. Таким чином, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не відбувалося.

Крім цього, апеляційний суд звертає увагу на те, що на відповідача ані ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ані іншим нормативно-правовим актом не покладено обов'язку перевірки наявності іншого житла у іпотекодавця.

Норми вказаного закону не можуть бути підставою для визнання спірності рішення. Законодавством встановлений порядок примусового виконання рішень, він визначений ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.36, 37 ЗУ «Про іпотеку», відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання або право продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі, прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Наведена вище ст.38 ЗУ «Про іпотеку» передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Підписавши іпотечний договір з відповідним іпотечним застереженням (розділ 5 договору іпотеки), іпотекодавець фактично надав свою добровільну згоду на продаж предмета іпотеки іпотекодержателем за певних умов, передбачених договором іпотеки.

Отже, положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., оскільки нотаріус приймаючи оскаржуване рішення діяла в межах своїх повноважень та на підставі норм законодавства України.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2018р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 грудня 2018р.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв