Справа № 1240/2079/18
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року справа №1240/2079/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Міронової Г.М., Геращенка І.В., Ястребової Л.В., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., представника особисто, представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Курганова В.С., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сєвєродонецької міської ради на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 1240/2079/18 (головуючий суддя І інстанції Свергун І.О.), складене в повному обсязі 17 жовтня 2018 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області за позовом ОСОБА_3 до Сєвєродонецької міської ради про визнання протиправною та скасування відмови від 04 липня 2018 року № 1103-ЦНАП то зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

16 липня 2018 року, ОСОБА_3 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду із позовом до Сєвєродонецької міської ради про:

- визнання протиправною та скасування відмови відповідача від 04 липня 2018 року № 1103-ЦНАП у видачі йому містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки під будівництво автомобільного газозаправного пункту з автосервісним комплексом, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,2690 га, кадастровий номер НОМЕР_1;

- зобов'язання Сєвєродонецьку міську раду в особі відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради надати ОСОБА_3 містобудівні умови та обмеження земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,2690 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням - під будівництво автомобільного газозаправного пункту з автосервісним комплексом (а.с. 4-8).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволені у повному обсязі (а.с. 101-105).

Не погодившись з судовим рішенням, Сєвєродонецька міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначив, що Генеральним планом м. Сєвєродонецька, затвердженого рішенням сесії міської ради від 26 квітня 1994 року № 717 (який є чинним, не оскарженим, та має безстроковий характер) не передбачено можливості забудови земельної ділянки, що знаходиться в користування позивача, оскільки на даній земельній ділянці передбачено розташування будівель громадського призначення.

Крім того, апелянтом зазначено, що задоволення позовних вимог є втручанням суду у дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень (а.с. 113-115).

Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Позивач та його представник в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, підтримали позицію, викладену у відзиві на апеляційну скаргу.

17 грудня 2018 року до канцелярії суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій він наполягав на залишенні рішення суду першої інстанції без змін, як такого, що прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволенні, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 29 травня 2008 між ОСОБА_3 та Сєвєродонецькою міською радою укладено договір № 78 оренди землі, за яким позивачу, на підставі рішення Сєвєродонецької міської ради № 2191 від 22 травня 2008 року, надано у строкове платне користування земельну ділянку - землі комерційного використання (під будівництво автомобільного газозаправного пункту з автосервісним комплексом), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,2690 га, кадастровий номер НОМЕР_1 (далі - земельна ділянка) (а.с. 15-16).

Далі між позивачем та відповідачем укладено: додаткову угоду № 1 до договору № 78 від 19 березня 2009 року; додаткову угоду про поновлення договору № 78 від 06 березня 2012 року; додаткову угоду до договору № 78 від 27 січня 2013 року; додаткову угоду про внесення змін до договору № 78 від 21 березня 2014 року; додаткову угоду про поновлення договору № 78 від 01 липня 2014 року; додаткову угоду № 6 про поновлення договору № 78 від 13 листопада 2017 року, якими змінювалась орендна плата за землю та терміни дії основного договору (а.с. 18-27).

Відповідно до додаткової угоди № 6 про поновлення договору № 78 від 13 листопада 2017 року термін дії договору оренди - по 22 травня 2020 року (а.с. 26).

Право постійного користування земельною ділянкою підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 110361881 від 11 січня 2018 року (а.с. 28).

З метою забудови земельної ділянки було виготовлено містобудівний розрахунок із техніко-економічними показниками для будівництва АГЗС з автосервісним комплексом (а.с. 29-35).

19 червня 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу містобудівних умов та обмежень з необхідним пакетом документів. Вказана заява була отримана Центром надання адміністративних послуг Сєвєродонецької міської ради 20 червня 2018 року вх. № 34675 (а.с. 36).

У відповідь на вказану заяву відповідач листом вих. № 1103-ЦНАП від 04 липня 2018 року повідомив позивача про те, що план зонування території міста та детальний план території мікрорайону № 81 відсутній, на території міста діє генплан, затверджений рішенням сесії міської ради від 26 квітня 1994 року № 717, відповідно до якого будівництво АГЗП з автосервісним комплексом за адресою: район перехрестя просп. Гвардійський - вул. Вілєсова, мкр. № 81, йому не відповідає, згідно генплану на даній території передбачено розташування будівель громадського призначення.

Крім того, у вказаній відповіді повідомлено, що міською радою проводиться робота із внесення змін і доповнень до генплану та розроблення плану зонування території міста Сєвєродонецька. Після внесення змін і доповнень до генплану та розроблення плану зонування питання про видачу містобудівних умов та обмежень позивачу може бути розглянуте повторно (а.с. 37).

Не погодившись з фактичною відмовою у видачі містобудівних умов та обмежень у зв'язку з відсутністю плану зонування території міста та детального плану території мікрорайону № 81, а також невідповідністю будівництва АГЗП з автосервісним комплексом генплану міста Сєвєродонецька, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не надав позивачу містобудівні умови та обмеження позивачу, а, відтак, порушене права позивача має бути відновленим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності і норми, спрямовані на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, встановлює Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 3038-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Частиною другою статті 2 Закону № 3038-VI визначено, що інструментом державного регулювання планування територій є містобудівна документація, яка поділяється на документацію державного, регіонального та місцевого рівнів.

Статтею 26 Закону № 3038-VI передбачено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва.

Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів.

Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів;

6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Відповідно до положень статті 29 Закону № 3038-VI містобудівні умови та обмеження є однією із основних складових вихідних даних.

Фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва (частина друга статті 29 Закону № 3038-VI).

Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються:

1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію;

2) копія документа, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);

3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000;

4) витяг із Державного земельного кадастру.

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об'єкта будівництва.

Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення).

Перелік об'єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (частина третя статті 29 Закону № 3038-VI).

Підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:

1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;

2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об'єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;

3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Як вбачається з матеріалів справи, відмовляючи позивачу у наданні містобудівних умов та обмежень, відповідач, як підставу, зазначив відсутність детального плану території та те, що у генплані міста на орендованій позивачем ділянці немає можливості будівництва АГЗП з автосервісним комплексом (а.с. 37).

Однак, законодавець чітко визначив, що підставою для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень не може бути невідповідність проекту забудови позивача генплану міста за відсутності детального плану території та ці підстави є вичерпними.

Суд апеляційної інстанції також враховує пояснення представника відповідача, що міська рада дійсно 22 травня 2008 року прийняла рішення щодо надання у строкове платне користування земельну ділянку - землі комерційного використання під будівництво автомобільного газозаправного пункту з автосервісним комплексом, яке до теперішнього часу не оспорено, не скасовано, не визнано нечинним.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Таких же висновків дійшов Європейський Суд з прав людини у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Гаші проти Ховатії», тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутність детального плану території не може вважатися правомірною підставою для відмови у наданні спірних містобудівних умов та обмежень.

Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень здійснюється шляхом направлення листа з обґрунтуванням підстав такої відмови відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання (частина четверта статті 29 Закону № 3038-VI).

Надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу (частина п'ята статті 29 Закону № 3038-VI).

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що договір оренди землі від 29 травня 2008 року № 78, за яким позивачу надано у строкове платне користування земельну ділянку - землі комерційного використання (під будівництво автомобільного газозаправного пункту з автосервісним комплексом) є чинним, його не оскаржено в судовому порядку та не визнано нікчемним.

У вищевказаному договорі земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,2690 га, кадастровий номер НОМЕР_1 надавалась позивачу в оренду з цільовим призначенням - «під будівництво автомобільного газозаправного пункту з автосервісним комплексом», відтак, суд не вбачає перешкод для здійснення саме такого будівництва.

При цьому, у Висновку відділу містобудування і архітектури Сєвєродонецької міської ради № 1485 від 16 листопада 2006 року зазначено, що місце розташування, цільове призначення і розміри земельної ділянки відповідають містобудівній документації та діючим містобудівним нормам. Розробки містобудівного обґрунтування не потребується (а.с. 38).

Цю ж позицію відділ містобудування та архітектури Сєвєродонецької міської ради підтвердив у своєму висновку № 1619 від 11 грудня 2006 року, зазначивши, що земельна ділянка за своїм цільовим призначенням не суперечить містобудівній документації, діючим містобудівним нормам і правилам (а.с. 50).

Суд апеляційної інстанції вважає хибним посилання представника відповідача на те, що суд першої інстанції в рішенні визначив зобов'язання видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки саме міській ради, а не відділу містобудування та архітектури, оскільки останній не є юридичною особою, входить до структури міської ради, відмову, яка є предметом оскарження в даній справі, надавала саме міська рада, яка є належним відповідачем у справі.

Відповідно до ч. 1,2, 5 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження неможливості забудови земельної ділянки саме автомобільним газозаправним пунктом з автосервісним комплексом.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності поновлення порушеного права позивача, а саме: визнання протиправною та скасування відмови Сєвєродонецької міської ради від 04 липня 2018 року № 1103-ЦНАП у видачі ОСОБА_3 містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки під будівництво автомобільного газозаправного пункту з автосервісним комплексом, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,2690 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та зобов'язання Сєвєродонецьку міську раду надати позивачу містобудівні умови та обмеження на вищевказану земельну ділянку.

При цьому, суд апеляційної інстанції не приймає довід апелянта, що вищевказаний спосіб захисту позивача є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог; суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень та обрати інший спосіб захисту, який необхідний для повного відновлення порушеного права.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На переконання суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності захисту порушених прав позивача шляхом зобов'язання відповідача надати позивачу містобудівні умови та обмеження земельної ділянки і не вважає такий захист втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Інші доводи в апеляційній скарзі відсутні.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сєвєродонецької міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 1240/2079/18 - залишити без змін

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 19 грудня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2018 року.

Судді Г.М. Міронова

І.В.Геращенко

Л.В.Ястребова