Справа № 278/1401/18
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Житомир справа № 278/1401/18

категорія 6.2.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Єфіменко О.В.,

секретаря судового засідання Коваля О.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправною відмови, зобов'язання затвердити проект землеустрою, -

встановив:

21.05.2018 позивач звернувся до Житомирського районного суду Житомирської області із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області в якому просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області у затвердженні ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 8,1522 га для ведення фермерського господарства в оренду на території Вертокиївської сільської ради Житомирського району;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області затвердити ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 8,1522 га в оренду для ведення фермерського господарства на території Вертокиївської сільської ради Житомирського району.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що суб'єктом владних повноважень за відсутності законних правових підстав було відмовлено ОСОБА_3 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки для ведення фермерського господарства у розмірі 8,1522 га на території Вертокиївської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

Ухвалою судді Житомирського районного суду Житомирської області справа №278/1401/18 передана на розгляд до Житомирського окружного адміністративного суду на підставі п.2 ч.1 ст.29 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 13.06.2018 вказана справа була передана для розгляду головуючому судді Єфіменко О.В.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 18.06.2018 позовну заяву прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи.

09.07.2018 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов від 06.07.2018 (а.с. 77-78).

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 15.08.2018 справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 04.09.2018 на 15:00.

04.09.2018 на адресу суду від представника відповідача надійшли доповнення до відзиву на адміністративний позов (а.с. 95).

Підготовче судове засідання 04.09.2018 відкладено на 16.10.2018 на 14:00 у зв'язку із задоволенням клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, що внесено секретарем до протоколу судового засідання від 04.09.2018 (а.с. 101-102).

Згідно з довідкою по справі через перебування судді Єфіменко О.В. на амбулаторному лікуванні з 16.10.2018 судове засідання, призначене на 14 год. 00 хв. 16.10.2018 у справі №278/1401/18 відкладено на 14.11.2018 на 15:30 (а.с. 105).

Підготовче судове засідання 14.11.2018 відкладено на 28.11.2018 на 15:30 у зв'язку із неприбуттям представника позивача, що внесено секретарем у протокол судового засідання від 14.11.2018 (а.с. 111).

У підготовчому судовому засіданні 28.11.2018 ухвалою судді підготовче провадження закрите та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 11.12.2018 на 12:00, що внесено секретарем до протоколу судового засідання від 28.11.2018 (а.с. 117-119).

У судовому засіданні 11.12.2018 представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві.

У судовому засіданні 11.12.2018 представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та доповненнях до відзиву (а.с. 77-78, 95). В обґрунтування заперечень пояснив, що відповідно до вимог ст.123 Земельного кодексу України у проекті землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки для ведення фермерського господарства є невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Зазначає, що у листі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 19.02.2018 чітко вказаний недолік, а саме: «акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання не відповідає додатку 2 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 №367, а саме: дата складання акту не відповідає списку межових знаків переданих на зберігання та крокам межових знаків та їх невідповідність вимогам п.3.1. Інструкції». «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки повинен бути пронумерований та прошитий відповідно до вимог статті 50 Закону України «Про землеустрій». Після отримання даного листа виконавцем була проведена робота по виправленню недоліків, а отже позивач погодився і визнав даний недолік, тому оскаржувати даний лист є необґрунтованим та безпідставним. Таким чином, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області при розгляді звернення позивача діяло у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та Законами України.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши представника позивача та представника відповідача, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню із таких підстав.

Судом встановлено, що 19.06.2014 ОСОБА_3 звернувся з заявою до Головного управління Держземагенства у Житомирській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 8,00 га для ведення фермерського господарства (а.с. 16).

Наказом Головного управління Держземагенства у Житомирській області «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 06.08.2014 №6-944/14-14-СГ надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, розташованої на території Житомирського району за межами населених пунктів Вертокиївської сільської ради орієнтовною площею 8,00 га для ведення фермерського господарства (а.с. 17).

06.05.2015 Управлінням Держземагенства у Житомирському районі Житомирської області присвоєно земельній ділянці кадастровий номер :02:000:1110 та внесено реєстраційний запис про реєстрацію земельної ділянки про земельну ділянку Державному земельному кадастрі, про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру від 06.05.2015 (а.с. 60-61).

ФОП ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_3 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 8,1522 га в оренду громадянину ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства із земель державної власності на території Вертокиївської сільської ради, Житомирського району, Житомирської області (а.с. 8-54).

Згідно з Висновком про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Управлінням Держземагентсва у Житомирському районі Житомирської області Головного управління Держземагентсва у Житомирській області від 16.04.2015 №19-603-0.4-4099/2-15 ОСОБА_3 погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 8,1522 га в оренду гр. ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства із земель державної власності на території Вертокиївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, за умови врахування зазначених вимог (зауважень) в установленому законом порядку (а.с. 34).

Протягом 2017-2018 позивач неодноразово звертався до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області з заявами про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки у розмірі 8,1522 га для ведення фермерського господарства на території Вертокиївської сільської ради Житомирського району.

Листами від 06.10.2017 за №Р-14330/С-11026/6-17, від 29.12.2017 за №Р-17053/0- 12653/6-17, від 19.02.2018 за №Р-494/0-661/0/22-18 відповідач відмовляв позивачу у затвердженні вказаного проекту (а.с.55-59).

При цьому, відповідач у листі від 19.02.2018 за №Р-494/0-661/0/22-18 (а.с. 55), яким оформив своє останнє рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою вказав на наступні, недоліки:

- проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки пронумерувати та прошити враховуючи вимоги ст.50 Закону України "Про землеустрій".

- завдання на виконання робіт не відповідає постанові Кабінету ОСОБА_6 України від 04.03.2004 №266 «Про затвердження типового договору про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», а саме у розділі «Характеристика обєкта» вказати вірно цільове призначення та у розділі «вихідні дані» вказати відповідну площу ділянки.

- акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання не відповідає додатку №2 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 №376, а саме: відсутнє погодження власників (користувачів) суміжних земельних ділянок (землі державної власності).

Однак, як зазначає позивач і суд з цим погоджується, зміст ст.50 Закону України "Про землеустрій" не передбачає жодної вимоги щодо обовязкового прошивання чи нумерації проекту землеустрою, а тому така вимога відповідача необґрунтована, а також відповідачем не розяснено позивачу хто саме має погодити межі земель, що перебувають у державній власності, адже саме на відповідача покладено обовязки розпорядника землями державної власності а як підтвердив представник відповідача в засіданні суміжні земельні ділянки є землями державної власності.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що другий недолік з наведеного переліку відповідач у своїх листах від 06.10.2017 №Р-14330/0-11026/6-17 та від 29.12.2017 №Р-17053/0-12653/6-17 не вказував, а сам проекту землеустрою з того часу не змінювався.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.8 ОСОБА_4 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_4 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Статтею 13 Основного Закону проголошено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією ОСОБА_4. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ст.14 ОСОБА_4 України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Частиною 2 статті 19 Основного Закону визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

У спірних правовідносинах, з огляду на Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджене постановою Кабінету ОСОБА_6 України від 14.01.2015 №15 та Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.02.2015 №14, органом уповноваженим на розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності є - Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Держгеокадастр України у своїй діяльності керується ОСОБА_4 та законами України, актами Президента України та Кабінету ОСОБА_6 України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України, іншими актами законодавства України.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна ОСОБА_6 Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє ОСОБА_7 Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до ч.8 ст.118 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Частиною 9 статті 118 Земельного кодексу України врегульовано, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Приписами частин 1, 4, 5 статті 186-1 Земельного кодексу України визначено, що Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обовязкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обовязковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту, а щодо земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обовязкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, розробник подає оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а до органів, зазначених у частині третій цієї статті, - завірені ним копії проекту. Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобовязані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обовязковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Статтею 50 Закону України від 22.05.2003 №858-IV "Про землеустрій" визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної ОСОБА_7 Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на обєкти нерухомого майна для обєктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці; розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою.

З огляду на вказане, поданий відповідачу на затвердження проект землеустрою за змістом у повній мірі відповідає вимогам ст.50 Закону України "Про землеустрій" щодо складу та обсягу документів.

Пунктом 6 ст.186-1 Земельного кодексу України визначено, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Відповідно до ч.8 ст.186-1 Земельного кодексу України у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними у частинах першій-третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

Органами, зазначеними у частинах першій-третій статті 186-1 Земельного кодексу України може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.

Попередні висновки про відмову у затвердженні проектів землеустрою не містили недоліків, про які відповідач зазначає у кожному наступному рішенні про відмову.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що проект землеустрою підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, який за результатом дослідження обов'язкових до подання документів, передбачених ст.50 Закону України "Про землеустрій", надає вмотивований висновок стосовно можливості його затвердження.

У разі встановлення недоліків проекту землеустрою, державний орган має встановити заявникові строк для їх усунення.

Тобто, у даному випадку відповідачем був порушений порядок погодження проекту землеустрою, що мало наслідком позбавлення позивача можливості усунути відповідні недоліки.

Також, як вбачається з поданих до позову додатків та не заперечується відповідачем, позивачем до Головного управління Держгеокадастру України у Житомирській області був поданий проект землеустрою в обсязі, передбаченому ст.50 Закону України "Про землеустрій", тобто були наявні усі необхідні документи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач протиправно відмовив позивачу у затвердженні проекту землеустрою. Відповідач відповідно до частини дев'ятої статті 118 ЗК України зобов'язаний затвердити погоджений в законному порядку проект землеустрою.

Крім того, задоволення вимоги про зобов'язання відповідача затвердити проект землеустрою в даному випадку не буде втручанням суду в дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, а буде обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки відповідач протиправно надав ОСОБА_3 формальну відмову з підстав, не передбачених діючим законодавством. Оскільки процес надання позивачу формальних відмов у затвердженні проекту землеустрою може тривати безкінечно, то в даному випадку єдиним правильним способом захисту порушеного права є зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області затвердити проект землеустрою. Таке зобов'язання повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, який у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).

Суд вважає, що така форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Також, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету ОСОБА_6 Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом ОСОБА_6 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Натомість, у даній справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, затвердити проект землеустрою, або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Отже, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд зазначає, що відмова Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, оформлена листом від 19.02.2018 №Р-494/0-661/0/22-18, прийнята з порушенням ч.2 ст.19 ОСОБА_4 України та не відповідає вимогам ч.2 ст.2 КАС України.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем у порушення ч.2 ст.77 КАС України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність відмови Головного управління Держгеокадастру у Житомирської області від 19.02.2018 №Р-494/0-661/0/22-18, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1762,00 грн. У зв'язку з задоволенням позовних вимог, суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, а саме у сумі 1762,00 грн.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250-251, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_3 (вул. Армійська, 3, смт. Гуйва, Житомирський район, Житомирська область, 12442. РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1) до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (вул. Довженка, 45, м. Житомир, 10002. РНОКПП/) про визнання протиправною відмови, зобов'язання затвердити проект землеустрою - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, оформлену листом від 19.02.2018 за №Р-494/0-661/0/22-18 у затвердженні проекту землеустрою ОСОБА_3 щодо відведення земельної ділянки в оренду у розмірі 8,1522 га для ведення фермерського господарства на території Вертокиївської сільської ради Житомирського району.

Зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області затвердити ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 8,1522 га для ведення фермерського господарства на території Вертокиївської сільської ради Житомирського району.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 1762,00 грн судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складене 21 грудня 2018 року.

Головуючий суддя О.В. Єфіменко