Справа № 1240/2486/18
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року справа №1240/2486/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Ястребової Л.В., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 р. у справі № 1240/2486/18 (головуючий І інстанції С.В. Борзаниця) за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області (далі - відповідач, УПФУ), в якому просив: визнати протиправними дії УПФУ в м. Лисичанську в частині відмови у виплаті позивачу при призначенні пенсії за віком грошової допомоги відповідно до п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у зв'язку з не зарахуванням до його страхового та спеціального стажу періодів роботи з 02.11.1981 по 11.07.1983 та з 01.07.2014 по 31.08.2014; зобов'язати УПФУ в м. Лисичанську зарахувати до страхового та спеціального стажу позивача періоди роботи з 02.11.1981 по 11.07.1983 та з 01.07.2014 по 31.08.2014 та виплатити йому грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (а.с.4-6).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018року позовні вимоги задоволено, а саме: визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області в частині відмови у виплаті ОСОБА_2 при призначенні пенсії за віком грошової допомоги відповідно до п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у зв'язку з не зарахуванням до страхового та спеціального стажу періодів роботи з 02.11.1981 по 11.07.1983 та з 01.07.2014 по 31.08.2014; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області зарахувати до страхового та спеціального стажу ОСОБА_2 періоди роботи з 02.11.1981 по 11.07.1983 та з 01.07.2014 по 31.08.2014 та виплатити грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 грн. (а.с.102-105).

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю. В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що позивачу з 29.05.2018 року призначена пенсія за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058). Позивачу було відмовлено в призначені одноразової грошової допомоги згідно п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058, за відсутністю необхідного спеціального стажу на дату звернення 35 років, оскільки до стажу не зараховано періоди роботи з 01.07.2014 року по 31.08.2014 року та з 02.11.1981 року по 11.07.07.1983 року (а.с.110-111).

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Відповідно до довідки від 04.12.2014 № 924001660, позивач є внутрішньо переміщеною особою, зареєстроване місце: АДРЕСА_2, фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

12 липня 2018 року позивач звернувся до УПФУ в м. Лисичанську із заявою про призначення пенсії за віком та заявою про призначення пенсії з виплатою грошової допомоги в розмірі 10 пенсій (пункти "е"-"ж" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788).

Рішенням УПФУ в м. Лисичанську від 16.07.2018 № 1642 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком з виплатою одноразової грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій згідно Закону № 1058 за відсутності необхідного страхового і спеціального стажу на дату звернення (а.с. 10-11).

31 липня 2018 року позивач звернувся до УПФУ в м. Лисичанську із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.48-49).

До заяви позивачем були надані: трудова книжка, довідка внутрішньо переміщеної особи, паспорт, диплом, заява про призначення пенсії, довідки про стаж роботи (а.с. 48-63).

Відповідно до протоколу відповідача № 1783 від 02.08.2018 року, позивачу призначена пенсія за віком з 29.05.2018 (а.с. 38).

Відповідно до розрахунку стажу відповідача, загальний стаж позивача становить 40 років 6 місяців 25 днів, з якого як працівник охорони здоров'я - 34 роки 10 місяців 5 днів, страхового стажу з 01.07.2000 року - 17 років 10 місяців, загального стажу після 2004 року 14 років 4 місці (а.с.39).

31 липня 2018 року позивач також звернувся до УПФУ в м. Лисичанську з заявою про призначення пенсії з виплатою грошової допомоги в розмірі 10 пенсій (пункти "е"-"ж" статті 55 Закону № 1788) (а.с.64).

Рішенням УПФУ в м. Лисичанську від 02.08.2018 № 1783 позивачу було відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій згідно Закону № 1058 за відсутністю необхідного спеціального стажу на дату звернення 35 років. Відповідачем до страхового та спеціального стажу, який дає право на призначення грошової допомоги та її виплати, не зараховано період з 01.07.2014 року по 31.08.2014 року за відсутністю даних про стаж, спеціальний стаж та заробіток в індивідуальних відомостях про застраховану особу, та до спеціального стажу не зараховано період роботи в Донецькій обласній травматологічній лікарні з 02.11.1981 року по 11.07.1983 року за відсутністю даних про наявність відпусток без збереження заробітної плати (а.с. 45-47).

Згідно записів трудової книжки від 10.07.1981 та дублікату трудової книжки серія АО № 808968 позивач з 02.11.1981 по 11.07.1983 працював у Донецькій обласній травматологічній лікарні на посаді медсестри травматологічного пункту, з 27.02.1987 по теперішній час (у тому числі в період з 01.07.2014 по 31.08.2014) працював у Луганській обласній клінічній лікарні на посаді лікаря-травматолога (а.с. 14-18).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності роботи позивача в спірні періоди працівником охорони здоров'я, що дає право на грошову допомогу відповідно до вимог п. 7-1 Прикінцевих положень Закону № 1058.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно статті 26 Закону № 1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

Відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону № 1058, особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Отже, право на отримання грошової допомоги при призначенні пенсії за віком на підставі Закону № 1058, мають особи, які не отримували будь-яку пенсію та на день досягнення пенсійного віку працювали на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону № 1788, і мають страховий стаж на таких посадах для чоловіків - 35 років. При цьому, грошова допомога виплачується саме у разі призначення пенсії за віком на підставі Закону № 1058.

Відповідно до положень пункту «е» ст. 55 Закону № 1788, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років.

Згідно постанови КМУ від 04.11.1993 № 909, пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров'я і соціального захисту призначаються після досягнення 55 років за наявності спеціального стажу роботи станом на 1 квітня 2015 р. не менше 25 років і після цієї дати: з 1 квітня 2018 р. по 31 березня 2019 р. - не менше 27 років.

Постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959 № 1397 "Про пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров'я та сільського господарства" було затверджено перелік установ, організацій та посад, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, який діяв до введення в дію відповідного законодавства України.

Згідно з пунктом 1 розділу 2 цього Переліку, право на пенсію за вислугу років мали лікарі, зубні лікарі, техніки, фельдшери помічники лікаря, акушери, масажисти, лаборанти та медичні сестри - всі незалежно від найменування посади, які працювали в певних закладах охорони здоров'я, наведених в цьому переліку.

Згідно з розділом 2 Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою КМУ від 04.11.1993 № 909, право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) певних закладів охорони здоров'я, наведених в цьому переліку.

Відповідно до приміток 2 і 3 до названого Переліку, робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від відомчої належності закладів і установ; робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 р., яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

З урахуванням викладено, праця позивача у спірні періоди дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону № 1788.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011№ 1191, до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років". Страховий стаж враховується в календарному обчисленні. При цьому допускається підсумовування страхового стажу за періоди роботи, які дають право на призначення пенсії відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенси, яка призначена до виплати.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-XII та ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Крім того, згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1 Порядку).

Відповідно до п.3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5).

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, вказаним Порядком передбачено, що у разі наявності в трудовій книжці саме неправильних чи неточних записів, для підтвердження стажу приймаються уточнюючи довідки та інші документи, які містять відомості про періоди роботи особи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, записи у трудовій книжці підтверджують роботу позивача у спірні періоди працівником охорони здоров'я. Отже, праця позивача у спірний період підтверджена у відповідності до Порядку № 637. Підстав вважати наведені в трудовій книжці відомості недостовірними, відповідачем не наведено.

Вищезазначені обставини спростовують доводи апелянта про те, що позивачем не було надано необхідних документів, що підтверджують стаж роботи (спеціальний та загальний).

Вимоги відповідача щодо подання додаткових документів не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Крім того, суд зазначає, що за положенням ч. 3 ст. 44 Закону № 1058 передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно до п. 4.2. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058, затвердженого Постановою Правління ПФУ від 07.07.2014 р. № 13-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Суд зазначає, що відповідач має право проведення перевірки даних зазначених в трудовій книжці позивача. За вимогами чинного законодавства, неможливість проведення перевірки та отримання додаткових відомостей, які не є обов'язковими для подачі собою, не дає підстав для відмови у зарахуванні стажу роботи при його підтвердженні записами у трудовій книжці.

Отже, вимоги відповідача на необхідність подання позивачем документів, що містять дані про наявність відпусток без збереження заробітної плати в період роботи в Донецькій обласній травматологічній лікарні з 02.11.1981 року по 11.07.1983 року, не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Крім того, матеріали справи містять довідку Міністерства охорони здоров'я так званої ДНР від 29.06.2018 року, в якій зазначено, що за період роботи з 02.11.1981 року по 11.07.1983 року позивач не перебував у відпустці без збереження заробітної плати.

Суд зазначає, що довідка видана установою, яка непідконтрольна українській владі та розташована в населеному пункті, визначеному Розпорядженням КМУ від 07.11.2014 року № 1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення".

Положеннями Постанови КМУ від 07.11.2014 року № 595 "Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей" передбачено, що будь-які запити, звернення, довідки чи інші документи, видані органами фонду або підприємствами, які непідконтрольні українській владі вважаються недійсними і не можуть прийматися до розгляду.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому Законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті є недійсним та не створює правових наслідків.

Суд, застосовуючи вказані норми, не приймає як належний та допустимий доказ надану позивачем довідку, оскільки підприємство, яке видало ці довідки, не було створено у порядку, передбаченому законами України. Разом з тим, суд зазначає, що позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через захоплення незаконними озброєними формуваннями території де розташовано підприємство.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 грудня 1996 року "Лоізіду проти Туреччини" дійшов такого висновку "Суд відмічає, що за наявності фактично існуючих незаконних утворень на території неконтрольованій законною Владою міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей та дій, наприклад, реєстрація народження, смерті або шлюбу, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям тієї чи іншої території".

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України" від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Отже, суд першої інстанції міг прийняти до уваги та надати оцінку інформації, яка міститься в довідці, яка видана підприємством, яке знаходиться на тимчасово непідконтрольній території. Дослідженні судом відомості в цій довідці не суперечать та не спростовують фактичні дані, наявні в трудовій книжці позивача.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Отже, позивач опинився в ситуації, що відповідно позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Таким чином, з урахуванням практики Європейського суду, Пенсійний фонд повинен був взяти до уваги інформацію зазначену у довідці, аби у повному обсязі захистити права позивача, який звернувся до Управління за призначенням пенсії.

Суд не приймає посилання апелянта на відсутність даних про стаж, спеціальний стаж та заробіток в індивідуальних відомостях про застраховану особу за період з 01.07.2014 року по 31.08.2014 року, оскільки, як зазначалось, позивачем подано усі передбачені законодавством документи, стаж підтверджено записами трудової книжки, а саме, працю позивача на посаді лікаря-травматолога у Луганській обласній клінічній лікарні починаючи з 1987 року та по теперішній час. Тому, вимоги відповідача щодо подання додаткових документів не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

На підставі викладеного, суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності роботи позивача в період з 02.11.1981 по 11.07.1983 та з 01.07.2014 по 31.08.2014 на посаді, що дають право на пенсію за вислугою років та отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення відповідно до вимог п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 р. у справі № 1240/2486/18 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 р. у справі № 1240/2486/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складення повного тексту в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 18 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.В. Геращенко

Л.В. Ястребова