Справа № 1140/3056/18
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2018-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2018 року м. Кропивницький Справа № 1140/3056/18

Кіровоградський окружний адміністративний суд, у складі судді Хилько Л.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:

Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України (, адреса: просп. Інженерів, 2, м. Кропивницький, Кіровоградська область, 25014)

до відповідача:

Старшого державного виконавця Фортечного відділу Державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Кушніренко Валерії Вячеславівни (адреса: АДРЕСА_1, 25006)

про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України (далі - позивач) звернулося до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до старшого державного виконавця Фортечного відділу Державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Кушніренко Валерії Вячеславівни (далі - відповідач), в якому просить суд, з урахуванням уточнення позовних вимог (а.с.18-21):

- зобов'язати відповідача припинити стягнення виконавчого збору в сумі 18 509,00 грн. та витрат виконавчого провадження в сумі 199,00 грн. в межах виконавчого провадження №56325225 і закінчити виконавче провадження №56325225.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Проте, вказаних законодавчих приписів відповідачем не дотримано при вчинені дій по стягненню виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, відтак, позивач наголошує, на протиправності дії державного виконавця Кушніренко В.В. та просить суд задовольнити адміністративний позов.

У судовому засіданні представником позивача вимоги адміністративного позову підтримано у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та наголошено на його задоволенні.

Представник відповідача скористався своїм правом на подання до суду письмового відзиву, в якому висловив свою позицію щодо вищевказаних позовних вимог, які не визнаються у повному обсязі, оскільки наголошує на тому, що спірні дії державним виконавцем вчинені відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.47-51).

18.12.2018 року відповідною ухвалою суду керуючись приписами статті 183 КАС України подальший розгляд справи судом вирішено здійснити у порядку письмового провадження на підставі відповідного клопотання сторін.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (пункт 10 частини першої статті 4 КАС України).

Дослідивши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Предметом спору в даній справі є законність та обґрунтованість дій старшого державного виконавця Фортечного відділу Державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Кушніренко Валерії Вячеславівни при вчиненні дій щодо стягнення виконавчого збору в сумі 18 509,00 грн. та витрат виконавчого провадження в сумі 199,00 грн. в межах виконавчого провадження №56325225.

При вирішенні даного спору суд враховує наступні фактичні обставини справи.

Державне підприємство «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України 05.10.1995 року зареєстроване як юридична особа, основним видом діяльності за КВЕД, є виробництво продуктів борошномельно-круп'яної промисловості (10.61) (а.с.12).

04.05.2018 року Кропивницьким управлінням Головного управління ДФС у Кіровоградській області до Фортечного відділу ДВС Кіровоградського МУЮ надіслано заяву про відкриття виконавчого провадження по виконанню вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю-4341-17-У від 03.04.2018 року, виставленої Кропивницьким управлінням ГУ ДФС у Кіровоградській області ДП «Кіровоградський КХП №2» на суму недоїмки із сплати єдиного соціального внеску в розмірі 15 0750,28 грн. У вказаному листі в. о. начальника ГУ ДФС у Кіровоградській області на підставі статтей 19, 25, 57 Закону України «Про виконавче провадження» з метою забезпечення виконання вимоги, просить одночасно з відкриттям виконавчого провадження накласти арешт на майно, що належить боржнику та оголосити заборону його відчуження, про що винести відповідну постанову (а.с.52).

Загальна сума боргу, що підлягає до стягнення за вказаною вимогою складає 185 090,04 грн. (а.с.53).

В матеріалах справи наявний корінець вимоги від 03.04.2018 року, з якого вбачається, її отримання посадовою особою позивача 20.04.2018 року із засвідченням особистого підпису уповноваженої особи (а.с.54).

05.05.2018 року старшим державним виконавцем Фортечного ВДВС м. Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області Кушніренко В.В. розглянуто заяву про примусове виконання вимоги №Ю4341-17-У виданої 03.04.2018 року та на підставі статей 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.56).

Вказану постанову направлено до сторін виконавчого провадження ДП «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України Кіровоградської області» та до ДФС України у Кіровоградській області, що посвідчується відповідним супровідним листом від 05.05.2018 року №23374, 23375 (а.с.55).

Доказів отримання учасниками виконавчого провадження вказаної постанови до суду не надано.

В матеріалах справи наявний лист-відповідь Державної фіскальної служби України щодо наявних номерів та рахунків, відкритих у банках відносно боржника ДП «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України із зазначенням переліку відповідних рахунків (а.с.57).

23.10.2018 року старшим державним виконавцем Фортечного ВДВС м. Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області Кушніренко В.В. згідно відповіді ДФС України, що за позивачем як боржником зареєстровано рахунки у фінансових установах, тому на підставі статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках ДП «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України (а.с.59).

Копію вказаної постанови з відповідним супровідним листом від 23.10.2018 року №51911, надіслано до ДП «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України Кіровоградської області», ДФС України у Кіровоградській області, ГУ ДФС України у Кіровоградській області, ГУ ДКСУ у Кіровоградській області (а.с.58).

Докази отримання вказаної копії постанови про накладення арешту учасниками виконавчого провадження відповідачем до суду не надано (а.с.58).

07.11.2018 року Кропивницьким управлінням Головного управління ДФС у Кіровоградській області до Фортечного відділу ДВС у Кіровоградській області надіслано лист про надання інформації, за змістом якого повідомлено, що боржником з єдиного соціального внеску ДП «Кіровоградський КХП №2» по вимозі про сплату боргу (недоїмки) №Ю-4341-17-У від 03.04.2018 року заборгованість в сумі 185 090,04 грн. сплачена у повному обсязі, заборгованість відсутня (а.с.60).

08.11.2018 року на підставі вищевказаного листа податкового органу старшим державним виконавцем Фортечного ВДВС м. Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області Кушніренко В.В., керуючись статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти, що містяться у банку, у зв'язку із тим, що заборгованість сплачена, проте виконавчий збір в сумі 18 509,00 грн., та витрати виконавчого провадження в сумі 199,00 грн. не сплачено (а.с.62).

Копі вказаної постанови надіслано ДП «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України та банківським установам, що підтверджується відповідним супровідним листом (а.с.61).

Поряд з тим, 19.11.2018 року відповідачем винесено постанову про стягнення з позивача як боржника витрат виконавчого провадження у сумі 199,00 грн. (а.с.64).

До вказаної постанови до суду відповідачем долучено фіскальний чек поштової установи Кіровоградської Дирекції УДППЗ «Укрпошта», про надіслання рекомендованого листа з повідомленням ДП «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України (а.с.65), натомість, ідентифікувати, яка саме поштова кореспонденція була надіслана позивачу, з даного фіскального чеку неможливо, оскільки в матеріалах справи відсутній відповідний опис документів, що були направлені.

Доказів отримання позивачем вказаної копії постанови відповідачем до суду не надано.

Вважаючи такі дії відповідача по стягненню виконавчого збору в сумі 18 509,00 грн. та витрат виконавчого провадження в сумі 199,00 грн. в межах виконавчого провадження №56325225 протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

За змістом положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. Порушення вимог Закону рішенням чи діями суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч.1 ст. 5 КАС України).

Тобто, виходячи з аналізу вищезазначеної правової норми, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цією дією.

Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй (ст. 8). На ці обставини неодноразово вказував Конституційний Суд України у своїх рішеннях, зокрема, рішенні №7-рп/2003 від 10.04.2003 року, рішенні №9-рп/2004 від 07.04.2004 року, рішенні №1-рп/2007, рішенні №19-рп/2008 від 02.10.2008 року.

При прийнятті рішення по цій справі суд керується принципами адміністративного судочинства, зокрема принципом офіційного з'ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого суд не обмежується тільки документами та заявами про докази, які внесені сторонами, а також здійснює дослідження обставин у справі за власною ініціативою, у т.ч. з метою реалізації завдань адміністративного судочинства.

Згідно статті 287 КАС України - учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Суб'єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або надання адміністративних послуг.

При цьому, пунктом 9 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що відповідач - це суб'єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

З змістом пункту 1 статті 14 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51 2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відтак, з огляду на викладене судом оцінюються критично та не беруться до уваги твердження відповідача, щодо того, що державний виконавець не може бути належним відповідачем у даній справі, оскільки приписами статті 287 КАС України передбачена відповідальність за вчинення виконавчих дій лише органом державної виконавчої служби.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження" №1404-VІІІ від 02.06.2016 року із наступними змінами.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Згідно ч. 3 вказаної статті, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право зокрема: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 10) звертатися до суду із заявою (поданням) про роз'яснення рішення у випадках, передбачених цим Законом, із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Суб'єкт владних повноважень має діяти виключно в межах та у спосіб, що встановлені законом, оскільки він виконує державні функції, і лише держава шляхом законодавчого регулювання визначає його завдання, межі його повноважень та спосіб, у який він здійснює ці повноваження. Розширене тлумачення суб'єктом владних повноважень способів здійснення своїх повноважень не допускається.

За змістом статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Згідно ч.1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Статтями 75-76 Закону України "Про виконавче провадження" врегульовано виконання рішень про покладення на боржника обов'язку виконати певні дії, також врегульовано дії державного виконавця і заходи примусу щодо боржника у разі невиконання судового рішення.

Державний виконавець у даному виконавчому провадженні повинен діяти у відповідності з наведеними вище нормами закону.

Частинами 1, 2 статті 75 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. У разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до частини п'ятої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

З аналізу зазначених норм вбачається, що при відкритті виконавчого провадження стягнення з боржника виконавчого збору є обов'язковим. Тобто виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

При цьому, суд зауважує, що стягнення виконавчого збору, є саме тим заходом, який застосовується державним виконавцем у випадку невиконання боржником рішення суду в строк, що ним встановлений.

Частиною п'ятою статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" визначено вичерпний перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується, а саме: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також, відповідно до частини дев'ятої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно ч.1 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

В ч. 3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" №1404 вказано, що у разі припинення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня припинення виконавчого провадження (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду у справі від 22.02.2018 року №816/823/17.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що постанови в межах виконавчого провадження №56325225, а саме: про відкриття виконавчого провадження від 05.05.2018 року, постанова про арешт коштів боржника від 23.10.2018 року надіслані на адресу підприємства не були.

Відповідач заперечуючи проти позову, вказує, що у нього були всі наявні підстави для відкриття виконавчого провадження №56325225 та при його відкритті діяв відповідно до вимог чинного законодавства, та наголошує щодо обізнаності позивача про наявність даного виконавчого провадження їм було відомо, ще з моменту отримання вимоги про сплату боргу від 03.04.2018 року уповноваженим представником позивача, що стала підставою для відкриття виконавчого провадження.

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні відповідні докази отримання Державним підприємством «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України постанов про відкриття виконавчого провадження від 05.05.2018 року, та про арешт коштів боржника від 23.10.2018 року в межах виконавчого провадження №56325225.

За змістом частини 1 статті 28 Закону України "Про виконавче провадження", копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев'ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

В матеріалах справи наявні супровідні листи сформовані старшим державним виконавцем Фортечного ВДВС у м. Кропивницький ГУТУЮ у Кіровоградській області Кушніренко В.В. щодо направлення учасникам виконавчого провадження постанови про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів боржника (а.с.55,58,61).

Водночас, доказів направлення вказаних виконавчих документів з рекомендованим поштовим відправленням, учасникам виконавчого провадження №56325225, до суду не надано.

Надана до суду копія фіскального чеку від 17.12.2018 року про направлення поштової кореспонденції ДП «Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України, не береться судом до уваги, так як не є належним доказом направлення та вручення поштової кореспонденції учасникам виконавчого провадження у розумінні Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на вказані законодавчі положення у системному їх зв'язку та встановлені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку старшим державним виконавцем Фортечного відділу Державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Кушніренко В. В. під час здійснення виконавчих дій в межах виконавчого провадження №56325225, порушено процедурні приписи чинного законодавства встановленого Законом України «Про виконавче провадження».

Суд зауважує, положеннями ч. 2 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

З огляду на встановлені обставини справи та вищевказані законодавчі положення чинного законодавства, суд вважає твердження позивача, щодо неправомірних дій старшого державного виконавця Фортечного відділу Державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Кушніренко В. В. при винесенні постанов про відкриття виконавчого провадження від 05.05.2018 року, та про арешт коштів боржника від 23.10.2018 року, постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 19.11.2018 року в межах виконавчого провадження №56325225, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Отже, при дослідженні дій відповідача, як суб'єкта владних повноважень на предмет їх відповідності вимогам Закону України «Про виконавче провадження», суд встановив порушення спеціального законодавства при здійсненні виконавчих дії в межах виконавчого провадження ВП №56325225.

У зв'язку із цим, суд звертає увагу відповідача, на алгоритм дій визначених Законом України «Про виконавче провадження» під час ведення виконавчих проваджень за виконанням відповідних виконавчих документів.

Суд наголошує, в подальшому з метою недопущення існування таких помилок, старший державний виконавець Фортечного відділу Державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Кушніренко В.В., як суб'єкт владних повноважень, повинен дотримуватись процедури вчинення виконавчих дій визначеної чинним законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 6 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Як передбачає ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Вирішуючи питання про застосування ст. 13 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Аманн проти Швейцарії» (Заява N 27798/95 п.88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак, це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника.

Разом з тим, сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії» і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер'їлдіз проти Туреччини»).

Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків.

Крім того, суд враховує, що принцип презумпції невинуватості перш за все є гарантією процесуального характеру по кримінальних справах, але за висновками ЄСПЛ його сфера застосування є значно ширшою: він є обов'язковим не тільки для кримінального суду, який приймає рішення щодо обґрунтованості обвинувачення, але й для всіх інших державних органів. Так, на думку ЄСПЛ замах на презумпцію невинуватості може виходити не тільки від суду чи судді, але й від інших публічних влад.

При цьому, принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. В рішенні № 37801/97 від 1 липня 2003 р. по справі «Суомінен проти Фінляндії» Європейський суд вказав, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень при вчиненні спірних дій, діяв без урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дій (прийняття рішення), з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та з дотримання принципу верховенства права.

Оцінка поданих особами, які беруть участь в адміністративній справі та самостійно зібраних судом в порядку доказів в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, здійснюється судом за правилами ст. 90 КАС України в порядку, що встановлений законодавчими приписами цього кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Поряд з тим, посилання позивача на статтю 28 Закону України «Про виконавче провадження», як на підставу необхідності припинення стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження суд визнає безпідставним, оскільки з поміж іншого, вказані повноваження належать до дискреційних.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб'єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Тобто, дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Отже, суд не може підміняти собою державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього інше рішення, яке б відповідало Закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень. З таких підстав, суд не має права зобов'язувати старшого державного виконавця Фортечного відділу у державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Кушніренко Валерію Вячеславівну припинити стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та закінчити виконавче провадження №56325225.

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову.

У зв'язку із відмовою у задоволенні адміністративного позову, судові витрати у відповідності до положень статті 139 КАС України до розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 90, 139, 242 - 246, 250, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Державного підприємства «Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №2» Державного агентства резерву України (, адреса: проспект Інженерів, 2, м. Кропивницький, Кіровоградська область, 25014) до старшого державного виконавця Фортечного відділу Державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Кушніренко Валерії Вячеславівни (адреса: АДРЕСА_1, 25006) про зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтями 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня отримання повного тексту його копії.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Л.І. Хилько