Справа № 1640/3457/18
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2018-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 р. м. ХарківСправа № 1640/3457/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: П'янової Я.В.

суддів: Калиновського В.А. , Зеленського В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 (головуючий суддя С.О. Удовіченко, м. Полтава, повний текст складено 30.10.18 р.) по справі № 1640/3457/18

за позовом ОСОБА_1

до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач), звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (далі - Кременчуцьке ОУПФУ, відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним рішення Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №161 від 04 червня 2018 року про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1;

- зобов'язати Кременчуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії з 01 жовтня 2017 року відповідно до пенсійної реформи України.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 р. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №161 від 04 червня 2018 року про відмову в поновленні виплати за віком ОСОБА_1 пенсії.

Зобов'язано Кременчуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області (вул. Велика набережна, 9, м.Кременчук, Полтавська область, 39630, ідентифікаційний код 40367050) поновити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, Ізраїль, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) виплату раніше призначеної пенсії за віком з урахуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат, передбачених чинним пенсійним законодавством із здійсненням осучаснення пенсії, починаючи з 23 травня 2018 року.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (вул. Велика набережна, 9, м.Кременчук, Полтавська область, 39630, ідентифікаційний код 40367050) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, Ізраїль, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судові витрати у зв'язку зі сплатою судового збору в розмірі 352,40 грн. (триста п'ятдесят дві гривні сорок копійок).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій зазначено, що суд першої інстанції безпідставно ототожнив строки, встановлені для поновлення пенсії зі строками призначення пенсії, адже Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" чітко встановлено, що за наявності вини органу пенсійного фонду поновлення виплати пенсії за минулий час відбувається без обмеження будь-яким строком. А в разі встановлення вини пенсіонера - за три роки ретроактивно. Отже, при встановленні протиправності дій органу пенсійного фонду щодо його незаконної відмови у поновленні пенсії - однозначно слідує поновлення пенсії без обмеження будь-яким строком, як це встановлено Законом, який має пріоритет у застосуванні над Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Вказує, що позивач має право на відновлення пенсії з дати постановлення Рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, яким були скасовані дискримінуючи положення законодавства, що забороняли виплату пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. При цьому, дата прийняття Конституційним судом України вказаного рішення є моментом відновлення права, а не порушення. Пенсійний фонд України офіційними листами та в засобах масової інформації повідомляв, що триває робота разом з Міністерством соціальної політики України з підготовки нормативно-правових актів, спрямованих на виконання рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009. Пенсійний фонд України або його територіальні органи не повідомляли ані офіційними листами, ані в засобах масової інформації, що не будуть виконувати рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009.

Окрім того, відповідно до ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення індексації підлягають грошові доходи громадян, тому числі пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, державної допомоги та компенсаційних виплат, крім тих, які зазначені у п. 3 цього Порядку) у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з п. 5 Порядку в разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення.

Також, на думку позивача, відповідач повинен з жовтня 2017 р. провести осучаснення пенсії за віком ОСОБА_1.

Враховуючи вищевикладене та керуючись рішенням Європейського суду з прав людини в справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, статтями 24, 46 Конституції України, статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", статтями 5, 6, 27, 28, 42, 47, 49, 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", просить змінити рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 року та зобов'язати Кременчуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 р., з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 р. відповідно до пенсійної реформи України.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу - безпідставною, з аналогічних підстав, які викладені в судовому рішенні, у зв'язку з чим просить її залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 р. - без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон (а.с.24). Позивач постійно проживає в Ізраїлі та йому призначено виплату пенсії за віком довічно, що відповідачем не спростовано.

Виплату зазначеної пенсії відповідно до особової справи було припинено у зв'язку з виїздом позивача на постійне місце проживання в Ізраїль.

23 травня 2018 року представник позивача на підставі довіреності звернувся до пенсійного органу із відповідною заявою про перерахунок та поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії за віком (а.с.46).

Рішенням Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №161 від 04 червня 2018 року в задоволенні вимог поданої заяви відмовлено (а.с.45).

Відмова мотивована тим, що виплата пенсії позивачу припинена відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 49 та статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Вказані норми рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнані неконституційними. При цьому, відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" заяви про поновлення виплати пенсії не приймаються від представників пенсіонерів за довіреністю. Крім того, наголошено, що заявник не надала документи, які підтверджують у встановленому законодавством порядку місце проживання (реєстрація) в Україні.

Не погодившись із вищевказаним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника звернулась до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №161 від 04 червня 2018 року про відмову в поновленні виплати за віком ОСОБА_1 пенсії та зобов'язання Кременчуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області поновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії за віком з урахуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат, передбачених чинним пенсійним законодавством із здійсненням осучаснення пенсії, починаючи з 23 травня 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи.

В свою чергу, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в іншій частині, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Колегія суддів апеляційної інстанції зауважує на те, що ані позивачем, ані відповідачем рішення суду в частині позовних вимог, які були задоволені, в апеляційному порядку оскаржена не була.

Згідно з ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду першої інстанції, вимог про скасування рішення суду першої інстанції в будь-якій частині апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно зі статтею 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 7 липня 1989 року у справі "Сорінг проти Сполученого Королівства" Судом зазначено, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини. У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі "Ріс проти Сполученого Королівства" Суд вказав, що, з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як вказано в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст.46 конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й в рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що з дня набрання чинності рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06 лютого 2018 року (справа №723/2676/14-а), від 23 жовтня 2018 року (справа № №334/3461/17), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду.

Згідно з п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Отже, вказаним Порядком передбачена можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до пенсійного органу особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

У пункті 2.9 Порядку № 22-1 зазначено, що особа, яка зверталася за пенсією, повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Пунктом 2.22 Порядку № 22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

В оскаржуваному рішенні відповідач посилається на те, що представником позивача не надано документів, що засвідчують в установленому законодавством порядку особу ОСОБА_1, підтверджують місце проживання (реєстрації) в Україні.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що представником позивача надано копію паспорта громадянина для виїзду за кордон.

У Порядку № 22-1 відсутні вимоги щодо виду паспорту, який необхідно пред'являти заявнику, під час звернення із заявою про призначення/перерахунок пенсії. В паспорті, який пред'явлено відповідачу, зазначено дату народження позивача, що підтверджує вік останнього, а також в ньому міститься відмітка, що позивач перебуває на консульському обліку в Державі Ізраїлі, що, на переконання суду, повністю відповідає вимогам, зазначеним у Порядку № 22-1 щодо підтвердження віку позивача та його місця проживання, та, зокрема, щодо громадянства.

З матеріалів справи вбачається, що 23.05.2018 року до відповідача звернувся представник ОСОБА_1 з відповідною заявою про поновлення виплати пенсії.

Враховуючи вищезазначені норми законодавства, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог саме з 23.05.2018 р., тобто з дати звернення представника позивача із заявою.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі № 757/12134/14-а, від 23 жовтня 2018 року у справі № №334/3461/17.

При цьому, колегія суддів зазначає, що представник позивача в апеляційній скарзі просить лише змінити рішення суду першої інстанції.

Питання про його скасування в будь - якій частині представник позивача в апеляційній скарзі не ставить.

В свою чергу, дослідивши матеріали справи, підстав для зміни судового рішення, відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 КАС України, колегія суддів не вбачає.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що поновити виплати пенсії позивачу необхідно з 07.10.2009 року, колегія суддів зауважує на таке.

У даному випадку позивач про порушення своїх прав мав можливість дізнатися в 2009 році, з моменту прийняття Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 року №25-рп/2009.

Проте, наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності дотримання встановлених законом строків звернення до суду, у разі звернення до суду за захистом свого права.

Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року та невідновлення виплати пенсії, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік шестимісячного строку звернення до суду, передбачений ст. 122 КАС України.

Ані адміністративний позов та апеляційна скарга, ані матеріали справи не містять відомостей щодо існування об'єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що в даному випадку підлягає застосуванню ст. 122 КАС України .

Застосування в даному випадку шестимісячного строку на звернення з позовною заявою, передбаченого ст. 122 КАС України, відповідає позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 08.12.2015р. справа № 21-5653а15 та від 08.06.2016р. справа № 505/2135/14-а, а також Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № №334/3461/17.

Рішення Європейського суду з прав людини, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі та позовній заяві, стосуються суті основного спору, а не питання своєчасності звернення позивача до суду.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на ст. 46 Закону № 1058, частиною 2 якої визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, оскільки в даному випадку пенсія позивачу не нараховувалася.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.12.2018 року залишено без змін ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 року, якою позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду в частині вимог стосовно зобов'язання Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року по 22 березня 2018 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії з 01 жовтня 2017 року по 22 березня 2018 року відповідно до пенсійної реформи України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги щодо зміни рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 року.

Виходячи з вищезазначеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв'язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 по справі № 1640/3457/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П'янова
Судді В.А. Калиновський В.В. Зеленський