Справа № 540/2112/18
Суддя: Дмитрієва О.О.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 р.м. ХерсонСправа № 540/2112/18
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитрієвої О.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (ОСОБА_1, позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (ГУ ПФУ в Херсонській області, відповідач), у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії, викладене в відмові №565/02-04 від 04.04.2018 року;

- визнати бездіяльність щодо не поновлення пенсії протиправною та зобов'язати провести поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року шляхом призначення пенсії відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів.

Позовні вимоги обґрунтовані ти, що позивач є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_1. Йому було призначено пенсію за віком, яка по досягненню пенсійного віку та при наявності необхідного страхового стажу виплачувалася Залізничним райсоцзабезом м. Сімферополя до виїзду на постійне місце проживання за кордон. Зазначив, що у 1994 році він виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль. У зв'язку з вказаним починаючи з дня виїзду за кордон та станом на час звернення до суду призначену по закону пенсію не отримує. 10.02.2017 року представник позивача за нотаріально засвідченою довіреністю звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою про поновлення пенсії разом із всіма необхідними копіями та оригіналами документів, проте було отримано відмову від 04.04.2018 року у поновленні пенсії, яка обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не було дотримано вимоги щодо особистого звернення про поновлення пенсії, у зв'язку із відсутністю реєстрації на території України за місцезнаходженням відповідача, документ, що посвідчує особу не відповідає Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону про пенсії, затв. Постановою Правління ПФ України №22-1 від 25.11.2005р., через те, що представник заявника, діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності, не мають законних повноважень передати до пенсійного фонду особисту заяву заявника, заявником не надано належним чином завірених копій документів. Вважаючи дії відповідача щодо незаконної відмови в поновленні виплати пенсії неправомірними та такими, що суперечать чинному законодавству, звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою суду від 13.11.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Справу призначено до розгляду у судовому засіданні 17.12.2018 року. Зазначеною ухвалою суду запропоновано відповідачу надати суду відзив на адміністративний позов.

До суду від відповідача 10.12.2018 року надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого проти задоволення позовних вимог відповідач заперечує. Зазначає, що громадяни України, які проживають на території АР Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства РФ та не одержують пенсії та соціальні послуги від органів пенсійного забезпечення РФ, мають право на отримання виплат згідно з цим Законом у порядку, визначеному Порядком виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року № 234.

Вказує на те, що управлінням Фонду здійснюються виплати лише громадянам України, які постійно проживають на тимчасово окупованій території: в АР Крим та м. Севастополь.

Зауважує на тому, що представником заявника до пенсійного фонду необхідних документів, завірених належним чином подано не було. Управлінням пенсійного фонду 21.02.2018 року було розглянуто звернення заявника та прийнято рішення №5 про відмову у поновленні пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», про що було повідомлено представника заявника листом від 04.04.2018 №565/02-04.

Крім того, вказує на те, що згідно із п. 2.9 Порядку 22-1, особа, яка звертається за пенсією повинна пред'явити паспорт, а згідно п. 1.5 пенсія призначається за особистим зверненням пенсіонера чи його опікуна, піклувальника, проте з матеріалів справи не вбачається документально підтвердженого факту недієздатності заявника, паспорту громадянина України при зверненні також не пред'явлено. Зазначає, що сере іншого наявність даних реєстрації на території АР Крим, передбаченого Порядком №22-1 є обов'язковою умовою для поновлення виплати пенсії.

Також відповідач зазначає, що заперечує проти задоволення вимог про проведення індексації та виплати компенсації, оскільки, зокрема щодо проведення індексації, то норми законодавства з індексації пенсії застосовувались до 01.10.2017 року, а з 01.10.2017 відповідно до закону №2148 їх індексація не здійснювалась, частину 1 ст. 42 Закону №1058 з 11.10.2017 року виключено, щодо виплати компенсації вказує на те, що оскільки позивачу пенсію не призначено та вона її не отримувала, то не має підстав і для розрахунку компенсації.

Вважає вимоги щодо поновлення виплати пенсії в порядку пенсії по інвалідності безпідставною та необґрунтованою.

Зазначає про пропуск позивачем шестимісячного строку при зверненні до суду із даною позовною заявою, оскільки дізналась про порушення своїх прав у 2009 році.

Посилаючись на викладені обставини, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивач вважає неспростовними доводи позовної заяви, та просить суд задовольнити позовні вимоги.

17 грудня 2018 року сторони в судове засідання не з'явились.

Про дату, час та місце судового розгляду повідомлені завчасно та належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, наявні в матеріалах справи.

Від представника позивача 17.12.2018 року до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі.

За змістом прохальної частини відзиву на позовну заяву, відповідач просив суд прийняте рішення направити йому за відповідною адресою.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.205 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 2 ст. 378 КАС України передбачено, що неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду.

Згідно ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Розглянувши матеріали позовної заяви, відзиву та відповіді на нього суд встановив наступні обставини.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 є громадянкою України, що постійно проживає на території держави Ізраїль. До виїзду за кордон позивач проживав за адресою: АДРЕСА_2. Позивач виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Позивач зазначає, що з дня виїзду за кордон пенсії не отримує, відповідач вказане не заперечує.

Зазначає, що оскільки йому вже була призначена та виплачувалась пенсія за віком, тому необхідно йому поновити таку виплату, враховуючи, зокрема Рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009.

У зв'язку з викладеним, та враховуючи той факт, що позивач до виїзду за кордон знаходився на обліку органу пенсійного фонду, територіально розміщеного на тимчасово окупованій території АР Крим, ОСОБА_1, через свого представника звернувся до Пенсійного фонду України з проханням визначити територіальний орган Пенсійного фонду України, вповноважений розглянути по суті його заяву про поновлення виплати раніше призначеної пенсії. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 05.08.2014 у справі №757/16368/14-а адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано Пнсійний фонд України визначити територіальний орган, якому передати на розгляд подану представником ОСОБА_1 заяву від 11.03.2014 про поновлення виплати раніше призначеної пенсії з прийняттям за результатами такого розгляду відповідного рішення.

Таким органом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонської області, куди й було направлено усі подані позивачем документи.

Представник позивача у лютому 2018 року звернулась до Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України з листом про поновлення раніше призначеної пенсії, до якої додано довіреність та передоручення, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, ІНН, трудова книжка, посвідчення «Ветерана праці» від 19.06.1984 року, оригінал нотаріально засвідченої та апостильованої особистої заяви ОСОБА_1 про поновлення та виплату раніше призначеної пенсії з особистою декларацію.

Проте, листом Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області №565/02-04 від 04.04.2018 року повідомлено представника позивача, що особа, яка звертається за пенсією, повинна пред'явити оригінал паспорта громадянина України з відміткою про реєстрацію, копії наданих до заяви документів не засвідчені нотаріально, що є обов'язковою умовою для поновлення виплат пенсії, а тому у поновленні виплат пенсії заявнику відмовлено.

Позивач не згоден з відповідними твердженнями органу Пенсійного фонду України, у зв'язку з чим звернулась до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, позивачі, які проживають в державі Ізраїль, як громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Частиною 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване Законом України "Про пенсійне забезпечення" та Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі-Закон № 1058-ІV), якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

В свою чергу, Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Після прийняття Конституційним Судом України вищевказаного рішення і до часу розгляду справи судом, інші закони, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийняті.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства вбачається, що з дня набрання чинності Рішення № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

На даний час порядок призначення, перерахунку та виплати пенсії, визначений Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 (далі по тексту - Порядок).

У ч. 2 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно з пунктом 15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії.

Таким чином, поновлення пенсії здійснюється за матеріалами, що є в пенсійній справі, із урахуванням додатково наданих документів.

З приводу підстав, з яких відповідач відмовив ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії, слід зазначити наступне. Так, посилання відповідача на відсутність факту особистого звернення позивача до територіального органу Пенсійного фонду у встановленому порядку із заявою встановленого зразка та необхідністю звернутись з оригіналами документів до органу Пенсійного фонду для надання заяви на запит пенсійної справи, суд зазначає наступне.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до п.2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати: 1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення; 2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу; 3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі. Подання позивачем додаткових документів при поновленні виплати пенсії являється виключно його правом та не створює відповідного обов'язку щодо їх подачі.

Згідно з п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок), заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Таким чином, пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію, або через свого представника.

Однак, не зважаючи, що поновлення пенсії позивачу є обов'язком пенсійного фонду, з метою скорішої реалізації втраченого права ОСОБА_1 його представником було подано до пенсійного фонду разом із заявою документи, на підставі яких відповідач мав би відновити пенсійні виплати, проте відповідачем цього зроблено не було.

Натомість, відповідач застосував аналогію закону (з випадком, якщо заява подається особою за новим місцем проживання) та послався на п. 1.5 Порядку, згідно якого заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

На основі чого, зробив висновок, що обов'язковою умовою для здійснення запиту пенсійної справи від іншого територіального органу пенсійного фонду є особисто подана заява пенсіонера.

Враховуючи рішення органу пенсійного фонду застосувати аналогію закону у правовідносинах з позивачкою, відсутність законодавчо врегульованого порядку запиту пенсійної справи особи, що знаходилась на пенсійному обліку на тимчасово окупованій території, проте наразі там не проживає й водночас не має змоги отримати статус внутрішньо переміщеної особи, суд зазначає, що вірною аналогією закону є застосування норм Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. № 234. Зокрема п.п.3,4 зазначеного порядку, згідно яких особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред'являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально.

Територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку.

Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Додатковою підставою для застосування саме норм зазначеного порядку є те, що він врегульовує питання отримання пенсійних виплат особою, яка має право на їх отримання, проте, особиста явка якої до органів Пенсійного фонду України ускладнена територіальною віддаленістю та віковими можливостями пенсіонера.

Таким чином, відповідач мав всі необхідні документи, на підставі яких, позивачу має бути поновлена пенсія.

В свою чергу, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові від 08 грудня 2015 року по справі №21-5653а15, Верховний Суд України дійшов висновку, що вказані спори мають вирішуватись з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС України.

Аналогічні положення передбачені ст.. 122 КАС України (у редакції чинній з 15.12.2018 року), зокрема ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У відповідності до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 року по справі № №607/19541/15-а.

З матеріалів справи таких підстав не вбачається. Доказів поважності пропуску строку на звернення до суду з позовом позивачем не надано.

Враховуючи дату звернення позивача до суду 01.10.18 року (відповідно до штемпеля на конверті), шестимісячний строк на звернення до суду з позовом та період, за який позивач просить суд захистити його права, суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту з 01.04.18 року.

З огляду на вищевикладене та позицію Верховного суду України, не приймаються до уваги доводи позивача в контексті строку звернення до суду, про те, що після ухвалення рішення Конституційним Судом України №25-рп/20029 від 07.10.2009р., яким визнано не конституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", та такими, що втратили чинність з дати прийняття рішення, у пенсіонерів відновилось право на отримання раніше нарахованої та призначеної пенсії, а в управління пенсійного фонду відновився обов'язок поновити виплату пенсії, а отже на його думку строк звернення до суду не є пропущеним.

Частиною 2 статті 46 закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь - яким строком з нарахуванням компенсації частини доходів. При цьому, компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (далі - Порядок № 159) для реалізації цілей та завдань згаданого Закону.

Відповідно до статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 46 Закону № 1058-IV, статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - органом ПФУ) добровільно чи на виконання судового рішення.

Такого ж висновку Верховний Суд України дійшов у постанові від 18.11.2014 року №21-518а14.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення вимог в частині зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії з урахуванням компенсації частини доходів позивачу, оскільки ці пенсійні виплати ще не нараховані, а тому заборгованість з їх виплати перед позивачем не виникла.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії з урахуванням індексації, оскільки права позивача в цій частині на час розгляду даної справи не порушені, так як перерахунок пенсії не проведено, а суд не може під час прийняття постанови вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення відповідача, визнання бездіяльності відповідача щодо не поновлення виплати пенсії та зобов'язання провести поновлення та виплату пенсії за віком починаючи з 01.04.2018 року.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, 29105, Ізраїль, АДРЕСА_1) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про відмову у призначенні пенсії, викладене у відмові №565/02-04 від 04.04.2018 року.

Визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 протиправною.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.04.2018 року шляхом призначення пенсії відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, 29105, Ізраїль, АДРЕСА_1) витрати по сплаті судового збору у розмірі 234,94 грн. (двісті тридцять чотири гривні дев'яносто чотири копійки) .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Дмитрієва О.О.

кат. 10.2.4