Справа № 0540/7118/18-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року справа №0540/7118/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 р. у справі № 0540/7118/18-а (головуючий І інстанції Стойка В.В.) за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради, в якому просила: поновити пропущений строк звернення до суду; визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 17.08.2017 року про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 07.12.2015 року; визнати протиправною відмову відповідача нарахувати та виплатити позивачу допомогу при народженні дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати незаконним та скасувати рішення відповідача про припинення позивачу виплати допомоги при народженні дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язати відповідача призначити та здійснити виплату позивачу державної допомоги при народженні дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за заявою від 03.03.2016 року; встановити судовий контроль за виконанням рішення суду (а.с.4-9).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року адміністративний позов задоволено, а саме: визнано незаконним та скасовано рішення УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області від 17.08.2017 року про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 07.12.2015 року, виданої на ім'я ОСОБА_2; визнано протиправною відмову УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 допомогу при народженні дитини; визнано незаконним та скасовано рішення УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області про припинення виплати ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини; зобов'язано УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області призначити та здійснити виплату ОСОБА_2 державної допомоги при народженні дитини за заявою від 03.03.2016 року; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 704 грн. 80 коп. (а.с.46-49).

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, 21.03.2016 року позивачу було призначеного допомогу при народжені дитини. З 20.07.2016 року закінчився термін дії довідки позивача про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи від 07.12.2015 року. Також, за інформацією Міністерства фінансів стосовно проведення верифікації виплати допомоги внутрішньо переміщеним особам за період квітень-травень2016 року від 13.09.2016 року, позивач зазначена в списку осіб, які офіційно не перетинали кордон. З 01.10.2016 року позивачу припинено виплату допомоги при народженні дитини. Рішенням відповідача від 17.08.2017 року скасовано довідку позивача про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи від 07.12.2015 року на підставі інформації Державної прикордонної служби отриманої 06.07.2017 року про відсутність позивача на підконтрольній території понад 60 діб. Відповідно до п. 18 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. N 365 (далі - Порядок № 365), повторне призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі у разі їх припинення відповідно до підпункту 4 пункту 12 цього Порядку можливе лише через шість місяців після такого припинення і виконання всіх процедур, необхідних для їх призначення, передбачених законодавством. Позивачу було відмовлено в продовженні виплати за заявою від 25.09.2017 року, оскільки після скасування довідки не минуло шість місяців. Крім того, зазначено, що відповідно до п.13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. № 1751 (далі - Порядок № 1751) та ст.. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706) виплата допомоги поновлюється у випадку звернення особи, що фактично здійснювала догляд за дитиною, протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, за письмовою заявою (а.с.50-54).

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, місце реєстрації: АДРЕСА_1, НОМЕР_3 (а.с.13).

Відповідно до свідоцтва про народження від 23.02.2016 року, позивач є матрію неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 07.12.2015 року №, ОСОБА_4 разом з неповнолітньою дитиною фактично проживає/перебуває за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.15).

03 березня 2016 року позивач звернувся до установи відповідача із заявою про призначення соціальної допомоги при народженні дитини (а.с.30-31).

До заяви було надано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 07.12.2015 року № з відміткою Артемівського МВ ГУДМС в Донецькій області, в якій зазначено зареєстроване місце перебування позивача за адресою зазначеною в довідці (а.с.32).

Рішенням відповідача від 21 березня 2015 року позивачу призначено допомогу при народженні дитини (а.с.33).

Розпорядженням відповідача від 27.09.2016 року, позивачу на підставі листа Департаменту соціального захисту населення від 15.09.2016 року № 03834/01-10 "Про проведення верифікації" призупинено виплату допомоги при народженні дитини (а.с.34).

25 вересня 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати допомоги при народженні дитини (а.с.35).

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 25.09.2017 року №, позивач разом з неповнолітньою дитиною фактично проживає/перебуває за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.36).

Згідно довідки про перебування (не перебування) на обліку в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб від 02.10.207 року № 12/3549, довідка про взяття на облік ВПО № від 07.12.2015 року відповідно до п. 3 ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" скасована згідно рішення начальника УПСЗН Бахмутської міської ради від 17.08.2017 року на підставі отриманих відповідей від Державної прикордонної служби України про відсутність внутрішньо переміщених осіб на території підконтрольній України понад 60 діб. Згідно ПКМУ від 08.06.2016 року № 365 поновлення соціальних виплат можливе лише через 6 місяців.

Розпорядженням відповідача від 09.10.2017 року, позивачу відмовлено в поновлені допомоги у зв'язку із скасуванням дії довідки внутрішньо переміщеної особи (а.с.39).

Відповідно до листа відповідача від 11.04.2018 року № І-12, відповідач повідомив позивача, що в продовженні виплати допомоги за заявою від 25.09.2017 року відмовлено у зв'язку з тим, що після скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не минуло шість місяців тощо (а.с.17).

Матеріали справи містять лист Міністерства соціальної політики України (Мінсоцполітики) від 13.09.2016 року до керівників структурних підрозділів соціального захисту населення обласних та Київської міської державної адміністрації «Про проведення верифікації», за яким Міністерство повідомляє про проведення відповідно до Порядку № 365 верифікації даних одержаних з різних джерел. Повідомлено про надходження інформації стосовно проведення верифікації за період квітень-травень 2016 року (а.с.38).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги дійшов до висновку, що право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції стосовно позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення відповідача від 17.08.2017 року про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 07.12.2015 року, зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 1 Закону № 1706, 1. внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Статтею 14 Закону № 1706 передбачено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 4 Закону № 1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Кожна дитина, у тому числі яка прибула без супроводження батьків, інших законних представників, отримує довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

За частиною 1 статті 5 Закону № 1706-VII, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону, внутрішньо переміщена особа зобов'язана:

-дотримуватися Конституції та законів України, інших актів законодавства;

-повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання.

У разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання внутрішньо переміщена особа зобов'язана повідомити про це структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем отримання довідки не пізніш як за три дні до дня від'їзду;

- у разі виявлення подання внутрішньо переміщеною особою завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки про взяття на облік відшкодувати фактичні витрати, понесені за рахунок державного та місцевих бюджетів у результаті реалізації прав, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 12 Закону № 1706-VII, підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

У разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Інформацією, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання, є: дані, отримані з відповідних державних реєстрів; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з громадськими об'єднаннями, волонтерськими, благодійними організаціями, іншими юридичними та фізичними особами, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам відповідно до статті 16 цього Закону.

У разі наявності у внутрішньо переміщеної особи обґрунтованих причин для продовження строку її відсутності за місцем проживання понад 60 днів така особа звертається з відповідною письмовою заявою за місцем проживання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад. У такому разі строк відсутності внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання може бути збільшено до 90 днів.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відомості про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509 (далі - Порядок № 509), регулює механізм видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

За п.1 Порядку № 509, довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до п. 7-1 Порядку № 509, у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Уповноважений орган на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб запис про скасування дії довідки.

Згідно п. 6 Порядку № 509, довідка діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту.

Довідка, видана до 20 червня 2016 р., яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону.

Довідка, видана до 20 червня 2016 р., у якій адресою фактичного місця проживання вказано адресу місцезнаходження органу державної влади, органу місцевого самоврядування, юридичної особи публічного права, її підрозділу, будь-якого іншого приміщення, за якою внутрішньо переміщена особа фактично не проживає, підлягає перереєстрації до 20 липня 2016 року. Для цього внутрішньо переміщена особа особисто або через законного представника (у випадках, передбачених абзацами першим - шостим пункту 2 цього Порядку) звертається за видачею довідки до уповноваженого органу, а раніше видана їй довідка вилучається, про що вносяться відповідні записи до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Довідка, зазначена в абзаці шостому цього пункту, не перереєстрована у встановлений строк, не є дійсною, про що вноситься відповідний запис до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Пункту 9-1 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365, визначає, що у разі відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення робить відповідний запис в акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї та надає внутрішньо переміщеній особі письмове повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з дати складення акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї з'явитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації

Відповідно п.7 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365, у разі коли внутрішньо переміщена особа протягом трьох робочих днів не з'явилася до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, такий підрозділ надсилає їй рекомендованим листом повторне повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися для проходження фізичної ідентифікації.

Водночас структурний підрозділ з питань соціального захисту населення робить запит до Держприкордонслужби щодо виїзду внутрішньо переміщеної особи за кордон, на тимчасово окуповану територію України або до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Пунктом 9 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365, встановлено, що за наявності підстав для скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, визначених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", що підтверджується письмовою інформацією Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Національної поліції, ДМС, Мінфіну, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, громадських об'єднань, волонтерських, благодійних організацій, інших юридичних і фізичних осіб, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам, керівник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення приймає рішення про скасування такої довідки.

У день прийняття рішення про скасування довідки керівник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення припиняє призначені структурним підрозділом з питань соціального захисту населення соціальні виплати такій особі та інформує про прийняте рішення органи, що здійснюють соціальні виплати, які припиняють соціальні виплати такій особі до прийняття остаточного рішення комісією.

Крім того, відповідно до п.6 Порядку здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, інформація за запитом може подаватися одноразово або періодично в обсягах, визначених Мінфіном, необхідних для здійснення верифікації достовірності інформації своєчасно та в повному обсязі.

Суд зазначає, що Закон № 1706 має вищу юридичну силу, ніж Постанова № 509.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 07.12.2015 року скасована рішенням відповідача від 17.08.2017 року на підставі отриманих відповідей від Державної прикордонної служби України про відсутність внутрішньо переміщених осіб на території підконтрольній України понад 60 діб.

Проте, матеріали справи не містять та апелянтом не надано, письмової інформації від Державної прикордонної служби України про відсутність позивача на території підконтрольній України понад 60 діб на час прийняття рішення.

Також, матеріали не містять будь-якого документального підтвердження визначеного статтею 12 Закону № 1706, яке дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач, як внутрішньо переміщена особа, на момент прийняття оскаржуваного рішення повернулася до покинутого місця постійного проживання,

Суд не приймає посилання апелянта на закінчення терміну дії довідки, оскільки відповідачем не було прийнято передбачене Порядком № 509 рішення та не внесено відповідні дані до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Таким чином, з урахуванням приписів ст.12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", суд дійшов до висновку, що у відповідача не були наявні підстави для скасування дії довідки внутрішньо перемішеної особи виданої позивачу.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною відмову відповідача нарахувати та виплатити позивачу допомогу при народженні дитини, визнання незаконним та скасування рішення відповідача про припинення позивачу виплати допомоги при народженні дитини, зобов'язання призначити та здійснити виплату позивачу державної допомоги при народженні дитини, за заявою від 03.03.2016 року, суд зазначає наступне.

Стаття 3 Конституції України передбачає, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 46 Конституції України гарантовано громадянам України право на соціальний захист.

Забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому, відповідно до ч.2 ст.6, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України - вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Закон України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з врахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону № 2811-ХII, відповідно до цього Закону призначається державна допомога при народженні дитини.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону, допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Статтею 11 Закону № 2811-XII встановлено, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини.

Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини.

Стаття 5 Закону № 2811-ХII визначає, що всі види державної допомоги сім'ям з дітьми, крім допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у частині другій статті 4 цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника).

Також, на виконання зазначених положень Закону №2811-XII прийнята Постанова Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми» (далі - Порядок №1751).

За пунктом 2 Порядок №1751, призначення і виплата державної допомоги сім'ям з дітьми здійснюються управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі створення) рад (далі - органи соціального захисту населення).

Отже, вищезазначеними нормами передбачено, що призначення і виплата допомоги при народженні дитини здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України органами соціального захисту населення України.

Тобто, у даному випадку законодавство передбачає єдиний спосіб отримання такої допомоги, шляхом звернення до відповідного органу.

Відповідно до статті 6 Закону № 2811-ХII, документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно.

Відповідно до статті 11 Закону № 2811-ХII, допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Опікунам зазначена допомога призначається на підставі рішення про встановлення опіки. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Згідно п. 12 Порядку №1751, допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

За пунктом 13 Порядку №1751, допомога при народженні дитини надається у розмірі, встановленому на дату народження дитини.

Суд зазначає, що нормами Закону № 2811-ХII та Порядку №1751 передбачено єдину підставу для відмови у призначені допомоги, а саме у разі народження мертвої дитини, інших підстав для відмови в призначені допомоги законодавство не містить.

Нормами законодавства не передбачено право відповідача у разі відсутності підстав для відмови у призначені допомоги ,відмовляти у призначенні такої допомоги.

Проте, зазначеними нормативними актами передбачені певні обмеження які стосуються строку подання заяви про призначення виплати допомоги.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач, яка є громадянкою України та має зареєстроване місце проживання на території України, народивши дитину, протягом дванадцяти місяців з дня народження дитини звернулася до відповідача за місцем реєстрації як внутрішньо переміщена особа з заявою про призначення допомоги при народженні дитини та копією свідоцтва про народження дитини.

Таким чином, суд наголошує, що позивач повною мірою виконала вимоги, встановлені Законом для ініціювання розгляду питання про призначення допомоги.

Суд зазначає, що нормами Закону № 2811-ХII та Порядку №1751 визначено перелік підстав з яких припиняється виплата допомоги при народженні дитини.

Стаття 11 Закону № 2811-ХII визначає, що виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; у разі виникнення інших обставин.

Крім того, пунктом 13 Порядку №1751 визначено, що виплата допомоги припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір'ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги.

Виплата допомоги припиняється з місяця, що настає за місяцем, в якому виникли зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

Отже, вказаними нормами передбачено вичерпний перелік підстав для припинення виплати допомоги. При цьому, Закон № 2811-ХII має вищу юридичну силу, ніж Порядок №1751.

Пунктом 13 зазначеного Порядку, також передбачено, що виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев'ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Суд зазначає, що нормами Закону № 2811-ХII та Порядку №1751 не передбачено відмову у поновленні виплати допомоги у разі додержання заявником вищевказаних вимог законодавства.

Як вже зазначалось судом, розпорядженням відповідача від 27.09.2016 року позивачу призупинено виплату допомоги при народженні дитини, на підставі листа Департаменту соціального захисту населення від 15.09.2016 року № 03834/01-10 "Про проведення верифікації". Розпорядженням відповідача від 09.10.2017 року, позивачу не поновлено допомогу у зв'язку із скасуванням дії довідки внутрішньо переміщеної особи, оскільки після скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не минуло шість місяців.

Вказані у розпорядженнях підстави для призупинення виплати допомоги або відмови у поновленні її виплати не передбачені положеннями Закону № 2811-ХII та Порядку №1751.

Фактично відповідач при прийнятті рішення керувався положенням Постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», якою також затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Суд зазначає, що зазначені підстави не є передбаченими законом підставами для припинення виплати. Постанова КМУ № 365 не є законом, а є підзаконними нормативно-правовими актом, який має нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання допомоги позивачем, а тому право позивача було безпідставно порушено відповідачем.

Отже, зазначені відповідачем підстави не є належними для припинення допомоги при народженні дитини та поновленні її виплати у розумінні Закону № 2811.

Суд зазначає, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Як відзначено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 591/610/16-а (К/9901/12622/18), допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини (п. 34, 35).

Також, суд також зазначає, що позивач є громадянином України, яка користується усіма правами встановленими Законами України.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання.

Відповідно ч. 1-2 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

В даному випадку будь-яких обмежень позивачу для пересування по території України не встановлено.

Тобто, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти її права на виплату призначеної допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб та з підстав не передбачених Законом № 2811.

Крім того, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2017 р. у справі N 826/12123/16, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2018 р., визнано нечинним Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. N 365. Тобто, рішенням суду, Порядок який був підставою прийняття спірного рішення про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та рішення (розпорядження) про відмову в поновленні виплати позивачу допомоги при народженні дитини, визнано нечинним.

Керуючись принципом верховенства права, суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом першої інстанції, позивач має право на отримання допомоги при народженні дитини з моменту її припинення, оскільки механізм призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не повинен звужувати права дитини, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними і не впливають на правильне по суті рішення суду.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 р. у справі № 0540/7118/18-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 р. у справі № 0540/7118/18-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене та підписане колегією суддів 18 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач: Е.Г. Казначеєв

Судді: І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова