Справа № 826/2850/17
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2850/17 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Ганечко О.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування наказу від 16.02.2016 №23-о, поновлення на посаді начальника управління оподаткування юридичних осіб Державної податкової інспекції в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що звільнення позивача було неправомірним.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що наказом во начальника Державної податкової інспекції в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві від 16.02.2016 №23-о ОСОБА_4 звільнено з посади начальника управління оподаткування юридичних осіб у зв'язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що посада, яку обіймала позивач скорочена, в матеріалах справи відсутні докази наявності вакантних рівнозначних посад, оскільки, як зазначено вище, позивачу запропонували посаду головного державного ревізора - інспектора відділу стягнення боргу та роботи з безхазяйним майном управління погашення боргів.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Згідно частини четвертої статті 36 КЗпП припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'ясненив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці &? ;…&?н;. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, штатним розписом станом на 17.09.2015 в ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві було передбачено 219 штатних посад, наказом від 29.09.2015 внесено зміни до штатного розпису ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, відповідно до яких в ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві також передбачено 219 штатних посад, тобто фактично не мало місце скорочення штату, а відбулась реорганізація внутрішньої структури управління.

У такому випадку, першою та основною передумовою для звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП має бути скорочення посади, яку обіймає працівник. Лише із наявністю цієї умови закон пов'язує виникнення у роботодавця обов'язку попередити такого працівника про наступне вивільнення та запропонувати йому рівнозначну посаду, від якої працівник вправі відмовитись, наслідком чого і є його звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 85 штатного розпису ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, затвердженого 17.09.2015 (а.с 156-163) була передбачена посада начальника управління оподаткування юридичних осіб (а.с. 159).

Колегія суддів наголошує на тому, що переліком змін до штатного розпису ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, затверджений 29.09.2015 та який слугував передумовою для звільнення позивача (а.с. 164-172), не передбачалося виведення зі штату посади начальника управління оподаткування юридичних осіб (а.с 164, 166) (як і посад начальників інших управлінь). Оскільки ця посада не була виведена зі штату, то вказаними змінами її і не було введено у штат (а.с. 168, 169).

Таким чином, зміни до штатного розпису не стосувалися посади, яку обіймала позивач. Вказані зміни стосувалися лише посад у відповідних відділах та не зачіпали посади начальників управлінь.

Таким чином, необґрунтованим є посилання суду першої інстанції на те, що позивачем не заперечувалося, а матеріалами справи підтверджується, що посада начальника управління оподаткування юридичних осіб скорочена. Позивачем вказану обставину було однозначно заперечено, у тому числі і у позовній заяві (а.с. 6), а матеріалами справи, як зазначалося, підтверджено, що посада, яку обіймала позивач, не була виведена зі штату, тобто не була скороченою.

За таких обставин, у відповідача були відсутні підстави для попередження позивача про наступне вивільнення та звільнення її у зв'язку зі скороченням посади, яку вона обіймала.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню оскаржуваний наказ від 16.02.2016 №23-о.

Згідно частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Оскільки позивача було звільнено без законної підстави, то вона підлягає поновленню та попередній роботі на посаді начальника управління оподаткування юридичних осіб Державної податкової інспекції в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві з дати, з якої її було звільнено - з 16 лютого 2016 року.

Частиною другою статті 235 КЗпП передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладені норми, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку № 100.

Аналогічну позицію було висловлено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року по справі № 635/2084/16-ц.

Як вбачається з довідки ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві від 05.04.2017 №12/3/05-012 розмір середньоденної заробітної плати позивача за останні два календарні місяці роботи, обчислений згідно вимог Порядку № 100, становить 157,62 грн (а.с. 117).

Враховуючи, що у період з дня звільнення позивача (16.02.2016) по день ухвалення цієї постанови (18.12.2018) кількість робочих днів складає 711 днів, то розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 112 067,80 грн.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.02.2018 по 18.12.2018 у розмірі 112 067,80 грн підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналогічну позицію підтримав Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року по справі №815/7401/16.

Позивач в апеляційній скарзі стверджує, що оскаржувані дії відповідача завдали їй значної моральної шкоди, оскільки спричинили порушення нормальних життєвих зв'язків та породило невпевненість у майбутньому.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 72 КАС передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Колегія суддів наголошує, що право на укладення позивачем договорів позики, продажу автомобіля, необхідність виконання зобов'язань за договором іпотеки, понесення витрат на догляд за неповнолітньою дитиною, на послуги адвоката (зокрема у спорі про аліменти), разовий виклик позивачем швидкої допомоги, будь-яким чином не свідчить про те, що вказане є наслідком вчинених відповідачем дій та про заподіяння відповідачем будь-якої шкоди. Обставина розлучення з чоловіком, невиплата аліментів стосується особистого життя позивача та не свідчить про завдання відповідачем моральної шкоди позивачу.

Зважаючи на викладене та те, що позивачем не надано доказів, що безпосередньо оскаржувані дії та рішення відповідача прямо чи опосередковано заподіяли їй сильні душевні страждання, шкоду здоров'ю, чи завдали інші втрати немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, колегія суддів вважає відсутніми підстави для задоволення позову в цій частині.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов частковому задоволенню.

Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 16.02.2016 №23-о «Про звільнення ОСОБА_4».

Поновити ОСОБА_4 на посаді начальника управління оподаткування юридичних осіб Державної податкової інспекції в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві з 16 лютого 2016 року.

Стягнути з Державної податкової інспекції в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 лютого 2016 року по 18 грудня 2018 року у розмірі 112 067 (сто дванадцять тисяч шістдесят сім) грн. 80 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя О.М. Ганечко

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 21.12.2018.