Справа № 344/16506/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/3859/18

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Багрія В.М., Старунського Д.М.

за участі секретаря судового засідання Смидюк Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2018 року (суддя - Шамотайло О.В., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського взводу №2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Прокопчука Михайла Романовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 12.10.2018 звернувся до суду з позовом до поліцейського взводу №2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Прокопчука М.Р., у якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 04.10.2018 серія ВР №229701 про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. за порушення ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. В обґрунтування позовних вимог вказує на неправомірність притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки вимог правил дорожнього руху він не порушував.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2018 року у справі №344/16506/18 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржило Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції, яке покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана постанова є правомірною. Також апелянт вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи. Наголошує, що розгляд справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови в справі про адміністративне правопорушення відносно позивача здійснювався обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення відповідно до вимог КУпАП. Звертає увагу суду, що позивач у позовній заяві не заперечує факт вчинення ним адміністративного правопорушення, а саме те, що він відмовився пред'явити поліцейському на його вимогу посвідчення водія.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Учасники справи, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином у порядку визначеному статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.10.2018 о 11год. 05хв. ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом Шкода Октавія А5, номерний знак НОМЕР_1, на 151 км автомобільної дороги Н-10 в с.Раківчик Івано-Франківської області, рухався в крайній лівій смузі при вільній правій смузі для руху в одному напрямку без наміру здійснити поворот ліворуч або розворот, чим порушив вимоги п.11.5 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР), та не пред'явив для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.126 КУпАП. За цим фактом поліцейським взводу №2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області рядовим поліції Прокопчуком М.Р. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 04.10.2018 серія ВР №229701, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн.

Вважаючи оскаржувану постанову незаконною та такою, що порушує його права та законні інтереси позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами правомірність притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 КУпАП, не з'ясовано всіх обставин справи про адміністративне правопорушення та не спростовано позицію позивача.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушення (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють ПДР.

Відповідно до п.1.1 ПДР - ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно зі ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.9 ПДР передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п.11.2 ПДР на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об'їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом.

Згідно п.11.5 ПДР на дорогах, які мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку, виїзд на крайню ліву смугу для руху в цьому ж напрямку дозволяється, якщо праві зайняті, а також для повороту ліворуч, розвороту або для зупинки чи стоянки на лівому боці дороги з одностороннім рухом у населених пунктах, коли це не суперечить правилам зупинки (стоянки).

В свою чергу, згідно з п.1 ст.247 КпАП України обов'язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно із ч.2 ст.122 КУпАП України порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.

З адміністративного позову вбачається, що позивач не заперечує того факту, що 04.10.2018 о 11 год. 05 хв., керуючи транспортним засобом Шкода Октавія А5, номерний знак НОМЕР_1, на 151 км автомобільної дороги Н-10 в с. Раківчик Івано-Франківської області рухався в крайній лівій смузі, оскільки на узбіччі вказаної ділянки автодороги близько до краю правої смуги стояв автомобіль поліцейських, інший автомобіль та близько до проїжджої частини знаходилися люди. З метою уникнення будь-яких аварійних ситуацій та відповідно до п.11.5 ПДР, з метою об'їзду перешкоди, він завчасно зайняв ліву смугу руху.

Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції на даній ділянці дороги жодних перешкод не було, що підтверджується відеозаписом з даної ділянки дороги. Згідно наданих відеодоказів підтверджена належна якість автомобільної дороги та відповідність її стану вимогам безпеки руху. Водночас доводи позивача щодо знаходження на узбіччі вказаної ділянки автодороги близько до краю правої смуги автомобіля поліцейських, іншого автомобіля а також людей, які знаходились близько до проїжджої частини, даним відеозаписом не підтверджуються. Також з відеофайлу, зафіксованого службовим відеореєстратором не вбачається, що позивач здійснював об'їзд перешкоди чи вмикав відповідні світлові покажчики поворотів для здійснення такого об'їзду. З вищевказаного відеофайлу чітко вбачається рух прямо, без будь - яких маневрів. Отже, у позивача не було необхідності здійснення об'їзду перешкод, що суперечить вимогам п.11.2 ПДР.

Так, з матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивач рухався в крайній лівій смузі, не маючи наміру здійснити поворот ліворуч чи розворот при умові, що права смуга була вільна, чим порушив вимоги п.11.2 ПДР, отже у інспектора були достатні підстави для зупинки транспортного засобу та перевірки наявності посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно пп. «а» п.2.1. ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Приписами пп. «а» п.2.4 розділу 2 ПДР визначено, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в п.2.1 (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб; поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів).

Згідно статті 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов'язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред'являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відтак, чинним законодавством встановлено безумовний обов'язок при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особою, яка керує ним, мати при собі посвідчення водія.

Аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку, що працівники поліції вправі здійснювати контроль за наявністю у водія посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії як при складенні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод, так і при зупинці транспортного засобу за наявності для того законних підстав.

Як видно з матеріалів справи, підставою для зупинки транспортного засобу стало порушення позивачем вимог п.11.5 ПДР, оскільки він рухався по крайньому лівому ряді, в той час як правий ряд був порожній. Існування вказаних обставин зумовило виникнення в інспектора права на реалізацію повноважень вимагати у позивача пред'явлення документів, які водій зобов'язаний мати відповідно до частини 2 ст.16 Закону України «Про дорожній рух».

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що у інспектора поліції були наявні достатні підстави для зупинення транспортного засобу, на якому рухався позивач, що в свою чергу зумовило виникнення в нього права на реалізацію повноважень вимагати в нього посвідчення водія на право керування транспортним засобом.

За змістом ч.1 ст.126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Об'єктом правопорушення, передбаченого ч.1 коментованої статті, є встановлений порядок отримання права на керування транспортним засобом, а також суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Об'єктивна сторона правопорушення - це формальний склад керування транспортними засобами особами, які не мають права керування цими засобами; передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування; керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки поліс (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Суб'єктивна сторона правопорушень, передбачених коментованою статтею, є вина у формі прямого умислу. Суб'єктами правопорушень, є особи, які здійснюють керування транспортними засобами.

При цьому, важливо наголосити, що сам позивач у адміністративному позові вказує, що він принципово відмовлявся і не пред'явив поліцейському на його вимогу посвідчення водія на право керування транспортним засобом, оскільки вважав, що законних підстав для перевірки відповідних документів у інспектора поліції не було. Фактично, позивач у адміністративному позові сам визнає вину у вчиненні адмінітсративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП.

Відповідно до ст.36 КУпАП при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо. Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що у інспектора поліції були належні правові підстави для притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення штрафу у розмірі 425 грн. за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП, а отже оскаржувана постанова є правомірною.

Суд першої інстанції не взяв до уваги вищевказаних обставин та дійшов помилкового висновку про задоволення даного позову.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідачем з урахуванням принципу «раціонального сумніву» доведено правові підстави для реалізації наданих йому повноважень, аналогічно цьому в справі ЄСПЛ «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 вказано, що сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для сумніву, що відповідач діяв неправомірно. Навпаки, відповідно до ч.2 ст.90 КАС України ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Пояснення позивача вказують лише на його намагання уникнути несприятливих для нього наслідків у зв'язку із притягненням до адміністративної відповідальності, але не вказують на неправомірність дій відповідача.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що під час встановлення адміністративного правопорушення, а також накладення адміністративного стягнення на позивача, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального та процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись ч.3 ст.243, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. М. Багрій
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 21 грудня 2018 року.