Справа № 805/5057/15-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року справа №805/5057/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєв Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Ястребова Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Добропільського виробничого підрозділу Комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2018 р. у справі № 805/5057/15-а (головуючий І інстанції Волгіна Н.П.) за позовом Комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" в особі Добропільського виробничого підрозділу Комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" до Добропільської об'єднаної державної податкової інспекції головного управління ДФС у Донецькій області про визнання вимоги нечинною та її скасування,-

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» в особі Добропільського виробничого підрозділу КП «Компанія «Вода Донбасу» звернулось до Донецького окружного адміністративного суду із позовними вимогами до Добропільської об'єднаної держаної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області, в якому просила: визнати протиправними дії щодо надання вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ю-784-25 від 2 вересня 2015 року зі сплати єдиного внеску в розмірі 196 657,40 грн; визнати нечинною та скасувати вимоги № Ю-784-25 від 2 вересня 2015 року (а.с.4-10).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 31 грудня 2015 року відкрито провадження у справі (а.с.1).

25 січня 2016 року відповідачем до суду подано письмові заперечення на адміністративний позов, в яких зазначено, що строк оскарження вимоги становить 10 днів, отже, граничною датою оскарження позивачем спірної вимоги було 17 вересня 2015 року (а.с.91-93).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 січня 2016 року за клопотанням позивача залишені без розгляду позовні вимоги в частині визнання протиправними дій щодо надання вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ю-784-25 від 2 вересня 2015 року зі сплати єдиного внеску в розмірі 196 657,40 грн (а.с.98).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 29 січня 2016 року замінено неналежного відповідача у справі Добропільську об'єднану держану податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Донецькій області на Добропільську об'єднану держану податкову інспекцію Головного управління ДФС у Донецькій області. Також, запропоновано надати суду інші докази поважності пропуску строку звернення до суду із даним позовом (а.с. 103-104).

09 лютого 2016 року позивачем до суду подано письмові пояснення в яких осатаній зазначив, що спірна вимога отримана позивачем 25.11.2015 року в приміщенні ДВС (а.с.108-110).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року адміністративний позов залишено без розгляду, у зв'язку з пропуском строку звернення до суду встановленого ч.5 ст. 99 КАС України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (а.с.141-143).

Позивач, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вимога отримана головним бухгалтером 07 вересня 2015 року, проте вказана особа не вповноважена на такі дії відповідно до посадової інструкції та у зв'язку із відсутністю відповідної довіреності. Отже, 07 вересня 2015 року вимога не була належним чином вручена позивачу і, таким чином, зі спірною вимогою позивач ознайомився лише 25 листопада 2015 року. Також, апелянт зазначає, що позивач не мав змоги звернутись до суду із даним позовом у строк, передбачений законом, оскільки не мав достатніх коштів для сплати судового збору через проведення АТО у регіоні, що значно ускладнює роботу підприємства позивача, його відокремлених підрозділів, негативно впливає на своєчасність виплати працівникам заробітної плати (а.с.147-149).

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Добропільською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Донецькій області складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02.09.2015 року № Ю-784-25 У, за якою станом на 31.08.2015 року заборгованість зі сплати єдиного внеску у позивача становить 196657, 40 грн., відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» відповідач вимагав у позивача сплатити суму недоїмки на зазначену суму (а.с.13).

Відповідно до корінця спірної вимоги, спірна вимога отримана 07 вересня 2015 року головним бухгалтером підприємства Кавун Л.К. (а.с. 97).

Позивачем зазначені обставини не спростовуються.

04 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання нечинною та скасування вимоги відповідача № Ю-784-25 від 2 вересня 2015 року (а.с. 65).

Залишаючи позовні вимоги без розгляду, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовну заяву подано з пропущенням встановленого статтею 99 КАС України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов'язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; CASE OF KREUZ v. POLAND № 28249/95).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Слід зазначити, що інститут строку давності, необхідно використовувати з урахуванням конкретних обставин справи, так щоб він не перешкоджав наявним у позивача засобами захисту своїх прав. Обмеження права на звернення до суду повинно бути пропорційно меті правової визначеності, у іншому випадку це буде порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини в частині права на справедливий судовий розгляд (рішення Європейського суду з прав людини в по справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).

Зазначене дає підстави дійти до висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Зокрема, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Відповідно до вимог статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції на час звернення з позовом до суду), адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суд зазначає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції на час звернення з позовом до суду), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншим законом.

Згідно частини 2-5 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції на час звернення з позовом до суду), для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюється місячний строк.

Отже, вказаними нормами встановлений місячний строк звернення до суду з позовом у справах щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, з дня коли особа отримала таке рішення або рішення прийнятого за результатами досудового порядку вирішення спору.

За частиною 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції на час прийняття вимоги),

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

Тобто, нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» встановлено, що вимога є виконавчим документом та податковий орган має право через 10 днів з дня отримання платником вимоги про сплату недоїмки надіслати останню до підрозділу державної виконавчої служби.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено право оскарження платником єдиного внеску вимоги до суду чи у десятиденний строк до органу доходів і зборів вищого рівня.

Отже, вимога є рішенням суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, отже, може бути оскаржена протягом місяця.

При цьому слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Як зазначалось, відповідно до матеріалів справи, вимога отримана 07 вересня 2015 року головним бухгалтером підприємства Кавун Л.К (а.с. 97). Позивач з позовом звернувся 04 грудня 2015 року, тобто, майже через три місяці з дня отримання вимоги.

Таким чином, позивачем пропущено місячний строк звернення до адміністративного суду (а.с.4, 65).

Суд зазначає, що спеціальними нормами, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин є положення ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що встановлює досудовий порядок вирішення спору, та ч. 4 ст. 99 КАС України, якою встановлений строк на звернення до суду при використанні досудового врегулювання спору. Проте, матеріали справи не містять доказів використання позивачем досудового порядок врегулювання спору.

Суд не приймає посилання апелянта на те, що вимога була отримана особою яка не має вповноважень на такі дії відповідно до посадової інструкції та у зв'язку із відсутністю відповідної довіреності на цю особу, з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що вимога надіслана на зареєстровану адресу місцезнаходження позивача-юридичної особи. Вимога отримана працівником - посадовою особою позивача, який на момент отримання вимоги працював на підприємстві та виконував посадові обов'язки.

Відповідно до п. 4.6 Наказу Міністерства доходів і зборів України від 10 жовтня 2013 року № 576 «Про затвердження Порядку направлення органами доходів і зборів податкових вимог платникам податків» податкова вимога вважається надісланою (врученою) юридичній особі, якщо її передано посадовій особі такої юридичної особи під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення.

Отже, у розумінні вимог законодавства, спірна вимога вважається врученою позивачеві саме 07 вересня 2015 року, з дати її отримання посадовою особою позивача, як юридичної особи.

Також, відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про хабарництво» № 5 від 26 квітня 2002 року та листі Міністерства юстиції України від 3 листопада 2006 року № 22-48-548 «Щодо надання офіційних роз'яснень законодавства» вбачається, що працівники підприємств, установ, організацій, які виконують професійні (адвокат, лікар, вчитель тощо), виробничі (наприклад, водій) або технічні (друкарка, охоронник, тощо) функції, можуть визнаватися службовими (посадовими) особами за умови, що поряд із цими функціями вони виконують організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські обов'язки.

Організаційно-розпорядчі обов'язки - це обов'язки по здійсненню керівництвом галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).

Адміністративно-господарські обов'язки - це обов'язки по управлінню або розпорядженню державним, колективним чи приватним майном (установлення порядку його зберігання, переробки, реалізації, забезпечення контролю за цими операціями тощо). Такі повноваження в тому чи іншому обсязі є у начальників планово-господарських, постачальних, фінансових відділів і служб, завідуючих складами, магазинами, майстернями, ательє, їх заступників, керівників відділів підприємств, відомчих ревізорів та контролерів тощо.

Відповідно до посадової інструкції головного бухгалтера підрозділу Добропільського виробничого підрозділу КП «Компанія «Вода Донбасу», головний бухгалтер, зокрема: забезпечує організацію бухгалтерського обліку в Добропільському виробничому підрозділу КП «Компанія «Вода Донбасу» (пп. 1.1); забезпечує, контроль над раціональним та економним використанням матеріальних, трудових та фінансових ресурсів, схоронністю державної власності (пп. 1.1); очолює бухгалтерію підрозділу Добропільського виробничого підрозділу КП «Компанія «Вода Донбасу» , яка є самостійним структурним підрозділом (пп. 1.2); забезпечує дотримання вимог посадових інструкцій працівниками бухгалтерії (п.п. 2.22); тощо. (а.с. 83-90)

Тобто, головний бухгалтер позивача наділений в силу закону статусом та обов'язками посадової (службової) особи позивача, як керівника одного зі структурних підрозділів, а отже, мав повноваження отримувати спірну вимогу.

Щодо посилання апелянта на те, що позивач не мав змоги звернутись до суду із даним позовом у строк, передбачений законом, оскільки не мав достатніх коштів для сплати судового збору через проведення АТО у регіоні, що значно ускладнює роботу підприємства позивача, його відокремлених підрозділів, негативно впливає на своєчасність виплати працівникам заробітної плати, суд зазначає наступне.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об'єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять документального підтвердження (виписки з рахунків тощо), яке б свідчило про відсутність коштів у позивача для сплати судового збору в період строку визначеного законодавством для звернення з вищевказаним позовом. Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач не скористався правом звернутись до суду з клопотанням про відстрочення сплати судового збору, у разі неможливості його сплатити.

Тобто, позивач не мав перешкод для звернення до суду у встановлений законом місячний строк, отже зазначені позивачем обставини не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду,

Зазначене свідчить, що позивач пропустив строк звернення до суду з причин, які не є поважними.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України, обумовлює для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Добропільського виробничого підрозділу Комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2018 р. у справі № 805/5057/15-а - залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2018 р. у справі № 805/5057/15-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.

Повне судове рішення складено та підписано 18 грудня 2018 року

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова