Справа № 805/3876/18-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року справа №805/3876/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Міронової Г.М., Казначеєва Е.Г., Геращенка І.В., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., за участю представника позивача ОСОБА_1., представника відповідача Сущенка В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 р. (повний текст рішення складено 21.09.2018 у м. Слов'янськ) у справі № 805/3876/18-а (головуючий І інстанції суддя Галатіна О.О.) за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Першого заступника керівника Марченко О.Г. про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач) 25.05.2018 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Першого заступника керівника Марченко О.Г. (далі - відповідачі), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати протиправними дії відповідача 1 щодо направлення відповідачу № 2 незаконної, винесеної з перевищенням повноважень, постанови відповідача 3 від 15.09.2017 року «Про часткове скасування постанови слідчого»; визнати протиправною та скасувати постанову від 15.09.2017 року Маріупольської місцевої прокуратури № 1 першого заступника керівника Марченко О.Г. «Про часткове скасування постанови слідчого від 21.07.2017 року «Про визначення розміру відшкодування шкоди»; визнати протиправними дії відповідача 2 щодо зупинення виконання постанови слідчого від 21.07.2017 року у частині відшкодування 40167 грн. та зобов'язати відкликати з Державної казначейської служби України постанову першого заступника керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 1 від 15.09.2017 року «Про часткове скасування постанови слідчого»; розподілити судові витрати, понесені ним, у зв'язку з поданням та розглядом позовної заяви, порівну між відповідачем 1 та відповідачем 2 та стягнути їх на його користь (т. 2 а.с. 16-24).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року у справі № 805/3876/18-а в задоволені адміністративного позову відмовлено (т. 2 а.с. 38-42).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, у зв'язку з порушенням норм матеріального права. Вказує на те, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи; висновки, викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи та звертає увагу на недоведеність обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги, просила задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідачів проти доводів апеляційної скарги заперечував.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Постановою слідчого СВ Центрального ВП ГУНП в Донецькій області від 21.07.2017 року позивачу визначено розмір відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності, перебуванням під судом і слідством з 03.02.2011 по 08.02.2016 у сумі 234 134,16 грн.(т. 1 а.с. 16-22).

13.08.2017 року відповідач 2 прийняв від позивача заяву щодо прийняття до виконання постанови від 21.07.2017 року про стягнення коштів у сумі 234 134,16 грн.

19.10.2017 року відповідачем 1 на адресу позивача було скеровано копію спірної постанови від 15.09.2017 року, згідно зі змістом якої частково скасовано постанову слідчого від 21.07.2017 в частині відшкодування 40 167 грн., а в частині відшкодування 155 967, 16 грн. неотриманої заробітної плати та 38 000 грн., витрат на юридичну допомогу постанову залишено в силі та без змін. Дату винесення постанови слідчого 24.07.2017 замість 21.07.2017 у постанові першого заступника керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Марченко О.Г. зазначено в результаті технічної помилки (т. 1 а.с. 24).

29.09.2017 року відповідач 1 отримав скаргу ОСОБА_3 на постанову від 15.09.2017 року і залишив її без задоволення листом від 20.10.2017 року № 04/2/2-6259-12 (т. 1 а.с. 30-31).

Відповідач 2, керуючись п. 5 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, листом від 17.10.2017 року № 12-19/2889 просив позивача надати оригінал постанови від 15.09.2017 року та повідомити щодо суми, яка підлягає перерахуванню (т. 1 а.с. 33).

01.09.2017 року відповідач 1 отримав лист відповідача 2 "Про надання інформації" від 29.08.2017 року № 12-19/2390, в якому ГУ ДКСУ в Донецькій області, посилаючись на п. 37 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, просив надати протягом 15 робочіх днів документи (відомості), що можуть бути підставою для зупинення списання коштів з державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача (т. 1 а.с. 34).

22.09.2017 року відповідач 2 отримав інформацію відповідача 1 щодо наявності постанови від 15.09.2017 року та щодо відсутності відомостей, що можуть бути підставою для зупинення списання коштів в розмірі 193 967, 16 грн. на користь ОСОБА_3В.(т. 1 а.с. 35).

У листі від 12.10.2018 року за вих. № 12-16/2885 відповідач 2 виклав прохання до відповідача 1 та позивача щодо надання оригіналу постанови від 15.09.2017 року для виконання (т. 1 а.с. 36).

21.11.2017 року листом № 12-19/3331 повідомлено позивача щодо направлення на адресу ДКСУ 13.11.2017 року заяви про виконання постанови від 21.07.2017 року з доданими документами (т. 1 а.с. 37).

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно пунктів 1, 2 частини першої статі 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справи адміністративної юрисдикції. Водночас, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ визначена ст. 19 КАС України. Згідно з нормами цієї статті юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема,

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи:

1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України;

2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства;

3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом;

4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об'єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

У пунктах 1, 3 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) передбачалося, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Аналіз вищезазначених норм закону свідчить про те, що до юрисдикції адміністративних судів віднесено розгляд тільки тих справ, де предметом спору є порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи з боку суб'єкта владних повноважень саме у сфері публічно-правових відносин. При цьому владні повноваження повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме в сфері публічно-правових відносин і стосуватися безпосередньо конкретної особи. Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин, до адміністративної юрисдикції не відносяться.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Як вже зазначалось раніше, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Першого заступника керівника Марченко О.Г., в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати протиправними дії відповідача 1 щодо направлення відповідачу № 2 незаконної, винесеної з перевищенням повноважень, постанови відповідача 3 від 15.09.2017 року «Про часткове скасування постанови слідчого»; визнати протиправною та скасувати постанову від 15.09.2017 року Маріупольської місцевої прокуратури № 1 першого заступника керівника Марченко О.Г. «Про часткове скасування постанови слідчого від 21.07.2017 року «Про визначення розміру відшкодування шкоди», якою визначено розмір відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні; визнати протиправними дії відповідача 2 щодо зупинення виконання постанови слідчого від 21.07.2017 року у частині відшкодування 40167 грн. та зобов'язати відкликати з Державної казначейської служби України постанову першого заступника керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 1 від 15.09.2017 року «Про часткове скасування постанови слідчого»; розподілити судові витрати, понесені ним, у зв'язку з поданням та розглядом позовної заяви, порівну між відповідачем 1 та відповідачем 2 та стягнути їх на його користь (т. 2 а.с. 16-24).

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що даний спір належить розглядати в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду сформований у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Разом з тим, ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року у справі № 805/3876/18-а відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Маріупольської місцевої прокуратури №1 Першого заступника керівника Марченко О.Г. про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії та рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року у справі № 805/3876/18-а в задоволені адміністративного позову відмовлено.

За унормуванням ч. 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно п.1 ч.1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги ухвалює судові рішення у формі постанов згідно з вимогами, встановленими статтею 34 та главою 9 розділу II цього Кодексу, з урахуванням особливостей, зазначених у цій главі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 3, 4, 19, 46, 195, 238, 305, 310, 315, 319, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 р. - скасувати.

Провадження у справі № 805/3876/18-а за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Маріупольської місцевої прокуратури №1 Першого заступника керівника Марченко О.Г. про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії - закрити.

Роз'яснити позивачу право звернення з даним позовом в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2018 року.

Колегія суддів Г.М. Міронова

Е.Г. Казначеєв

І.В. Геращенко