Справа № 0340/1254/18
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2011/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Попка Я.С.

з участю секретаря судового засідання: Сердюк О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2018 року (ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження головуючим-суддею Лозовським О.А. у м. Луцьку) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (далі - ГУ ДФС у Волинській області, відповідач), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №367377-13 від 19.06.2017 та №0-0305 від 27.04.2018, якими йому було визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що податкове повідомлення-рішення від 19.06.2017 прийняте на підставі не чинного рішення Ківерцівської міської ради №48/2 від 30.01.2015. Крім того, відповідачем не було надано до оспорюваного рішення обов'язкового розрахунку податкового зобов'язання. Стосовно оспорюваного рішення від 27.04.2018, то таке прийняте за відсутності рішення органу місцевого самоврядування, яке б регулювало відносини щодо сплати податку на нерухоме майно. Додатково позивач зазначає, що 13.12.2017 частина приміщення ним була подарована, проте дана обставина не була врахована при обчисленні податку.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05.09.2018 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДФС у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05.09.2018 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на помилковість висновків суду першої інстанції щодо неможливості застосування рішення органів місцевого самоврядування, прийнятого у 2016 році на цей рік, з огляду на наявність змін, прийнятих до ПК України, якими встановлено, що в 2016 році до прийнятих рішень про встановлення місцевих податків та зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Дана обставина вказує на відсутність обмежень для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків ат зборів. Крім того, ПК України встановлено обов'язок сплати земельного податку незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування. Стосовно доводів позивача, з якими погодився суд першої інстанції щодо відсутності розрахунку до податково-повідомлення, апелянт, покликаючись на п.9 Розділу ІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1204 від 28.12.2015 (далі - Порядок), зазначає, що такий розрахунок додається до рішення за умови наявності його.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Мельничука М.В., який підтримав апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1, який заперечував проти її задоволення, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що у власності ОСОБА_1 є житловий будинок у АДРЕСА_1. Загальна площа будинку складає 310,2 кв.м., житлова 74,5 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.07.2014, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №107365312 від 13.12.2017 та не оспорюється самим позивачем.

12.02.2016 Ківерцівською міською радою прийнято рішення «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території м. Ківерці» за №5/5, яким затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При цьому, рішення Ківерцівської міської ради № 48/2 від 30.01.2015 «Про встановлення податку на майно, відмінне від земельного податку» та «Положення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Ківерці» вважати таким, що втратило чинність.

Положенням про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території м. Ківерці встановлена ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об'єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 1 (одного) відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. бази оподаткування.

19.06.2017 ГУ ДФС у Волинській області на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 та п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України було прийняте податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №367377-13, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за 2016 рік в розмірі 29274,56 грн за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

27.04.2018 ГУ ДФС у Волинській області на цій же підставі було прийняте податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №0-0305, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за 2017 рік в розмірі 29963,20 грн за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що рішення місцевої ради стосовно податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняте у 2016 році, не могло бути застосоване у цьому ж році, а могло передбачати плановим лише 2017 рік. Також, суд першої інстанції дав критичну оцінку доводам відповідача з покликанням на пункт 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» щодо не застосування положень п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» до оспорюваних рішень органів місцевого самоврядування, оскільки такий Закон, прийнятий 24.12.2015, набрав чинності 01.01.2016.

Проте, колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, до яких суд прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

З 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014, згідно якого, зокрема, ст.266 ПК України викладено в іншій редакції та введено новий вид податку - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно п.п.266.3.1, 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За змістом п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 цього Кодексу (в редакції чинній на 01.01.2015) ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Як передбачено п.п.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

З 01.01.2016 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VІІІ від 24.12. 2015, згідно якого п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, станом на 2016 рік) викладено у такій редакції : ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України передбачено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Таким чином, законодавець встановив чіткий строк до якого органами місцевого самоврядування необхідно прийняти рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішення Ківерцівської міської ради прийняте поза межами цього строку.

Разом з тим, пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Отже, у 2016 році зупинено дію п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, а тому відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Крім того, п.п.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України визначено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, ПК України встановлено обов'язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Щодо здійснення оподаткування позивача податком на нерухоме майно, відмінене від земельної ділянки за 2017 рік, колегія суддів зазначає наступне

Пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1791-VIII від 20.12.2016 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» (далі - Закон №1791) установлено, що з 1 січня 2017 року до прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік відповідно до Закону №1791, встановлені таким органом місцевого самоврядування ставки, зокрема податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, застосовуються з коефіцієнтом 0,5.

У 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання Закону №1791, не застосовуються вимоги п.п.4.1.9 п.4.1 та п.4.5 ст.4, п.п.12.3.4 п.12.3, п.п.12.4.3 п.12.4 та п.12.5 ст.12 ПК України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (пункт 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1791).

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів приходить до висновку, що контролюючий орган на підставі даних, отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та керуючись наведеними вище нормами ПК України, правомірно визначив позивачу суму грошового зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно за 2017 рік.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що пославшись на стабільність, як принцип податкового законодавства України, положення якого закріплені у п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4, п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, ст.5 цього Кодексу, якою визначено порядок співвідношення податкового законодавства з іншими законодавчими актами, зокрема, щодо застосування для регулювання відносин у сфері справлення податків і зборів понять, правил та положень, які встановлені ПК України, ст.3, ч.3 ст.27 Бюджетного кодексу України, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що правила щодо прийняття місцевими радами рішень щодо зміни розмірів податків, які справляються до бюджетів та формують їх доходну частину, що визначені податковим та бюджетним законодавством, є однаковими.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Варто зазначити, що пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», який набрав чинності 01.01.2016, положення якого мають однакову юридичну силу на рівні з іншими нормами ПК України, визначено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що приймаючи оспорювані податкові повідомлення-рішення, контролюючий орган діяв у спосіб, встановлений Законом №909-VIII, який неконституційним у встановленому Законом порядку не визнавався.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що прийняття Закону №909-VIII, яким внесені зміни до ПК України в частині ставки податку та порядку прийняття та оприлюднення органами місцевого самоврядування рішень про встановлення місцевих податків та зборів (незастосування п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України) цілком узгоджується зі статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Захист власності), яка серед іншого визначає право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відтак, внесення змін до ПК України та механізму прийняття рішень щодо місцевих податків органами місцевого самоврядування слід вважати «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи та таким, що узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а саме не застосовані положення закону, які підлягали застосуванню.

Що стосується висновків суду першої інстанції про те, що відповідачем не надіслано розрахунок податкових зобов'язань, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно п.58.1 ст.58 ПК України, контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; завищення розміру задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобов'язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Відповідно до п. 2 розділу ІІ Порядку №1204 у випадках, зазначених у пункті 1 цього розділу, відповідний структурний підрозділ контролюючого органу складає податкове повідомлення-рішення за такими формами Ф» - для платників податків - фізичних осіб, якщо відповідно до законодавства контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов'язання платника податків з причин, не пов'язаних із порушенням податкового або іншого законодавства (додаток 1).

Згідно з п. 9 розділу ІІ Порядку №1240, до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання (за наявності), зменшення (збільшення) суми податкових зобов'язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та пені із зазначенням у ньому дати та номера декларації (уточнюючого розрахунку), звіту за відповідний звітний період, щодо якого здійснюється розрахунок, та/або іншої інформації, необхідної для їх визначення.

Як вбачається з Додатку №1 до Порядку №1240, яким встановлено форму податкового повідомлення-рішення (форми «Ф») у податковому повідомленні-рішенні зазначено про те, що до нього додається розрахунок податкового зобов'язання за наявності.

Отже, з вищенаведених норм законодавства вбачається, що податковий орган разом із податковим повідомленням-рішенням (форми «Ф») надсилає платнику податків розрахунок податкового зобов'язання за умови його наявності. При цьому, Порядок №1240 окремо не встановлює типову форму для розрахунку.

Таким чином, відповідач, не надіславши на адресу позивача разом із спірними податковими повідомленнями-рішеннями розрахунку податкового зобов'язання, не порушив вимоги чинного законодавства в контексті наведених вище положень Порядку №1240.

Судом не підтвердилися обставини щодо порушення відповідачем прав, свобод та інтересів позивача, а позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем доведено правомірність прийнятих ним оспорюваних податкових повідомлень-рішень, у зв'язку з чим позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, з урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, через що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області - задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2018 року по справі №0340/1254/18 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
Я. С. Попко
Повне судове рішення складено 21.12.2018.