Справа № 808/409/18
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

20 грудня 2018 року

м. Дніпро

справа № 808/409/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року (суддя Стрельнікова Н.В., повний текст складено 31.08.2018р.) у справі №808/409/18 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АТП АСА» до Міністерства інфраструктури України про зобов’язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и В :

ТОВ «АТП АСА» звернулося з позовом до суду, в якому просило зобов'язати Міністерство інфраструктури України надіслати повідомлення та копії документів ТОВ “АТП АСА” до Головного сервісного центру МВС для внесення даних про пункт технічного контролю ТОВ “АТП АСА” до реєстру суб'єктів проведення обов'язкового технічного контролю.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 22.11.2017 ним до Міністерства інфраструктури України подано повідомлення про відповідність матеріально-технічної бази та персоналу вимогам щодо проведення обов'язкового технічного контролю транспортних засобів, та пакет необхідних документів. Листом №12447/18/10-17 від 30.11.2017 відповідач вказав позивачу на невідповідність поданих документів вимогам Порядку №137, при цьому в якості виявленого недоліку вказав на порушення вимоги п.5 Порядку та зазначив про необхідність надання атестату про акредитацію органу з оцінки відповідності на відповідність ДСТУ ISO/IEC 17025:2006. Такі дії відповідача позивач вважав неправомірними у зв’язку з чим просив його позов задовольнити.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року позов задоволено.

Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що виконавцями проведення обов’язкового технічного контролю транспортного засобу, у відповідності до Порядку проведення обов’язкового технічного контролю та обсягів перевірки технічного стану транспортних засобів, технічного опису та зразка протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу, затвердженого постановою КМУ №137 від 30.01.2012р. можуть бути юридична особа або фізична особа-підприємець.

Юридична особа або фізична особа - підприємець надсилає Мінінфраструктури повідомлення про відповідність матеріально-технічної бази та персоналу вимогам щодо проведення обов’язкового технічного контролю транспортних засобів згідно з додатком 1 (далі - повідомлення) у разі, коли вона має:

1) устаткування згідно з переліком обладнання, необхідного для проведення

обов’язкового технічного контролю транспортних засобів, згідно з додатком 2;

2) атестат про акредитацію органу з оцінки відповідності згідно із Законом України "Про акредитацію органів з оцінки відповідності" (пункт 5 Порядку №137).

У свою чергу, Мінінфраструктури має обов’язок протягом 10 днів з дня надходження повідомлення перевірити зазначену інформацію та в разі підтвердження такої інформації надіслати повідомлення та копії документів до Головного сервісного центру МВС. У разі виявлення недостовірної інформації, зазначеної в повідомленні, Мінінфраструктури письмово повідомляє про невідповідність поданих документів вимогам цього Порядку (п.6 Порядку №137).

У спірному випадку Мінінфраструктури позивачу направило повідомлення про невідповідність поданих документів Порядку №137, але підстави для таких дій відповідача судом визнано необґрунтованими.

Такі висновки судом першої інстанції зроблено з огляду на те, що відповідач у своєму листі повідомив про порушення вимог п.5 Порядку №137, а саме щодо необхідності надати атестат про акредитацію органу з оцінки відповідності на відповідність ДСТУ ISO/IEC 17025:2006 «Загальні вимоги до компетентності випробувальних та калібрувальних лабораторій». В той же час, як зазначив суд першої інстанції, вказаний відповідачем пункт Порядку №137 не містить жодних посилань на ДСТУ ISO/IEC 17025:2006.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з’ясування обставин справи, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги ту обставину, що позивач не є акредитованим органом у сфері випробувань, здійснення яких є необхідним для виконання обов’язкового технічного контролю транспортних засобів відповідно до Порядку №137. У свою чергу, як зазначає відповідач, атестат про акредитацію органу з оцінки відповідності згідно із Законом України "Про акредитацію органів з оцінки відповідності" є обов’язковим документом, який подається до Мінінфраструктури, що передбачено п.5 Порядку №317. Скаржник звертає увагу на те, що документом про акредитацію може бути виключено атестат про акредитацію на відповідність ДСТУ ISO/IEC 17025:2006 «Загальні вимоги до компетентності випробувальних та калібрувальних лабораторій». Таким чином, оскільки позивачем не було надано такого атестату, відповідач вказує на правомірність дій Мінінфраструктури у спірних правовідносинах. Крім цього, відповідач звертає увагу на те, що позивачем не було заявлено вимоги щодо неправомірної бездіяльності чи скасування акту індивідуальної дії, що за позицією відповідача є обов’язковою умовою для зобов’язання суб’єкта владних повноважень вчинити певні дії, у зв’язку з чим відповідач вказує на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, яким відповідача було зобов’язано вчинити певні дії. Також, за позицією позивача, покладення судом на Мінінфраструктури обов’язку, свідчить про втручання у дискреційні повноваження органу державної влади.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін з огляду на його законність і обґрунтованість.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що товариство з обмеженою відповідальністю “АТП АСА” зареєстровано як юридична особа 09.07.2003, одним з основних видів діяльності є надання послуги із здійснення технічного контролю транспортних засобів.

З метою включення до реєстру суб’єктів проведення обов’язкового технічного контролю транспортних засобів, листом № 56 від 22.11.2017 (вх. №41225/0/7-17 від 23.11.2017) товариство з обмеженою відповідальністю «АТП АСА» надіслало до Міністерства інфраструктури України Повідомлення про відповідність матеріально-технічної бази та персоналу вимогам щодо проведення обов'язкового технічного контролю транспортних засобів.

Одночасно із повідомленням позивачем було подано пакет документів серед яких атестат про акредитацію органу з інспектування ТОВ «АТП АСА» №7 С239 від 09.11.2017 на відповідність ДСТУ EN ISO/IEC 17020:2014 у сфері проведення обов’язкового технічного контролю транспортних засобів, визначених Порядком №137, виданий Національним агентством з акредитації України відповідно до вимог Закону України «Про акредитацію органів з оцінки відповідності».

Листом №12447/18/10-17 від 30.11.2017 відповідач вказав позивачу на невідповідність поданих документів вимогам Порядку, при цьому в якості виявленого недоліку вказав на порушені вимоги п.5 Порядку №137 щодо необхідності надання атестату про акредитацію органу з оцінки відповідності на відповідність ДСТУ ISO/IEC 17025:2006 «Загальні вимоги до компетентності випробувальних та калібрувальних лабораторій».

Не погоджуючись із такою вимогою відповідача, викладеною у листі №12447/18/10-17 від 30.11.2017, вважаючи її необґрунтованою, позивач звернувся з позовом до суду.

За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України №137 від 30.01.2012 затверджено Порядок проведення обов’язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів (далі - Порядок) визначає процедуру проведення обов’язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів, зареєстрованих уповноваженими органами МВС (далі - транспортні засоби), за результатами якої встановлюється їх придатність до експлуатації або неможливість експлуатації, крім транспортних засобів вказаних у пп.1 та 2 п.1 цього Порядку (далі – Порядок №137).

Пунктом 5 Порядку №137 встановлено, що юридична особа або фізична особа - підприємець надсилає Мінінфраструктури повідомлення про відповідність матеріально-технічної бази та персоналу вимогам щодо проведення обов’язкового технічного контролю транспортних засобів згідно з додатком 1 (далі - повідомлення) у разі, коли вона має:

1) устаткування згідно з переліком обладнання, необхідного для проведення обов’язкового технічного контролю транспортних засобів, згідно з додатком 2;

2) атестат про акредитацію органу з оцінки відповідності згідно із Законом України "Про акредитацію органів з оцінки відповідності" .

Встановлені обставини справи свідчать про те, що позивачем одночасно із повідомленням подано 22.11.2017 пакет документів серед яких атестат про акредитацію органу з інспектування ТОВ «АТП АСА» №7 С239 від 09.11.2017 на відповідність ДСТУ EN ISO/IEC 17020:2014, виданий Національним агентством з акредитації України відповідно до вимог Закону України «Про акредитацію органів з оцінки відповідності» (а.с.73).

Пунктом 6 цього Порядку визначено, що Мінінфраструктури протягом 10 днів з дня надходження повідомлення перевіряє зазначену в ньому інформацію про відповідність матеріально-технічної бази та персоналу вимогам щодо проведення обов’язкового технічного контролю транспортних засобів шляхом аналізу поданих разом з повідомленням документів та в разі підтвердження такої інформації надсилає повідомлення та копії документів до Головного сервісного центру МВС.

У разі виявлення недостовірної інформації, зазначеної в повідомленні, Мінінфраструктури письмово повідомляє юридичній особі або фізичній особі - підприємцю про невідповідність поданих документів вимогам цього Порядку або Вимогам до перевірки конструкції та технічного стану колісного транспортного засобу, методів такої перевірки, затвердженим наказом Мінінфраструктури від 26 листопада 2012 р. № 710 (далі - Вимоги до перевірки), з обов’язковим зазначенням виявлених недоліків.

З огляду на зазначену норму права, суд першої інстанції правильно вказав на те, що відповідач повинен був:

- або направити повідомлення та копії документів до Головного сервісного центру МВС;

- або письмово повідомити позивача про невідповідність поданих документів вимогам Порядку №137 або Вимогам наказу Мінінфраструктури від 26 листопада 2012 р. № 710, з обов’язковим зазначенням виявлених недоліків.

Відповідач у своєму листі повідомив про порушення вимог п.5 Порядку №137, а саме щодо необхідності надати атестат про акредитацію органу з оцінки відповідності на відповідність ДСТУ ISO/IEC 17025:2006 «Загальні вимоги до компетентності випробувальних та калібрувальних лабораторій».

З приводу таких дій відповідача, суд першої інстанції правильно вказав на те, що вимога надати атестат про акредитацію органу з оцінки відповідності на відповідність ДСТУ ISO/IEC 17025:2006 є необгрунтованою, оскільки п.5 Порядку №137, на який посилався відповідач, таких обов’язків не визначає.

Встановивши такі обставини справи, суд першої інстанції обгрунтовано констатував порушення прав позивача у спірних правовідносинах, та враховуючи повноваження Мінінфраструктури, які визначені п.6 Порядку №137, дійшов правильного висновку про наявність підстав для захисту порушеного права саме шляхом зобов’язання відповідача надіслати повідомлення та копії документів ТОВ “АТП АСА” до Головного сервісного центру МВС для внесення даних про пункт технічного контролю ТОВ “АТП АСА” до реєстру суб'єктів проведення обов'язкового технічного контролю.

Щодо аргументів відповідача про те, що позивач не є акредитованим органом у сфері випробувань, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Як передбачено пунктом 5 Порядку №137 позивач був зобов’язаний подати атестат про акредитацію органу з оцінки відповідності згідно із Законом України "Про акредитацію органів з оцінки відповідності".

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що положеннями зазначеного Порядку не визначено ДСТУ на відповідність якого має бути наданий атестат.

Відповідно до ст..1 Закону України «Про акредитацію органів з оцінки відповідності» акредитація органів з оцінки відповідності (далі - акредитація) - засвідчення національним органом України з акредитації того, що орган з оцінки відповідності відповідає вимогам національних стандартів, гармонізованих з відповідними міжнародними та європейськими стандартами, та у разі необхідності будь-яким додатковим вимогам щодо акредитації у відповідних сферах для провадження визначеної діяльності з оцінки відповідності.

Відповідно до ст..6 вказаного Закону акредитація здійснюється національним органом України з акредитації.

Згідно із Положенням про Національне Агентство з Акредитації України, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №161 від 08.02.2017р., Національне Агентство з Акредитації України є національним органом України з акредитації.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що позивачем до Мінінфраструктури, разом з іншими документами, був наданий Атестат про акредитацію, який видано Національним Агентством з Акредитації України.

Вказаним атестатом засвідчено компетентність органу інспектування – ТОВ «АТП АСА» відповідно до вимог ДСТУ EN ISO/IEC 17020:2014: перевірка технічного стану колісних транспортних засобів. Сфера акредитації визначена додатком до цього атестата. Згідно Додатку акредитованою сферою інспектування є інспектування транспортних засобів (згідно переліку), зокрема, за процедурою, яка визначена Порядком №137, Наказом Міністерства інфраструктури «Про затвердження вимог до перевірки конструкції та технічного стану колісного транспортного засобу, методів такої перевірки» від 26 листопада 2012 р. № 710 (а.с.73-78).

Таким чином, наданий позивачем атестат підтверджує акредитацію позивача саме у сфері інспектування – перевірка технічного стану колісних транспортних засобів за процедурою, передбаченою Порядком №137, Наказом Мінінфраструктури від 26 листопада 2012 р. № 710.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необґрунтованість аргументів відповідача про те, що позивачем не було надано атестат про акредитацію відповідно до пункту 5 Порядку №137.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що чинним законодавством, зокрема, Порядком №137, Наказом Мінінфраструктури від 26 листопада 2012 р. № 710, не визначено відповідно до якого ДСТУ має бути акредитовано підприємство, у зв’язку з чим аргументи відповідача про те, що акредитація має бути здійснена відповідно до ДСТУ ISO/IEC 17025:2006 «Загальні вимоги до компетентності випробувальних та калібрувальних лабораторій», суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

Щодо аргументів позивача про те, що позивачем не було заявлено вимоги щодо неправомірної бездіяльності відповідача чи скасування акту індивідуальної дії, у зв’язку з чим суд першої інстанції необґрунтовано ухвалив рішення про зобов’язання відповідача вчинити певні дії, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Обгрунтовуючи таку позицію відповідач посилається на положення ч.1 ст.5 КАС України, якою визначено спосіб, в який особа може просити суд захистити порушене право та п.4 ч.2 ст.245 КАС України, якою визначено повноваження суду при ухваленні рішення у разі визнання неправомірною бездіяльності суб’єкта владних повноважень.

Надаючи оцінку таким аргументам відповідача, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Згідно із ч.2 ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод і інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб’єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб’єктів владних повноважень.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб’єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб’єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що саме неправомірність дій відповідача у спірних правовідносинах, що призвела до порушення прав позивача, стала підставою для ухвалення судом першої інстанції рішення із визначенням такого способу захисту права, як зобов’язання відповідача вчинити певні дії. Той факт, що судом першої інстанції не було констатовано неправомірних дій відповідача у резолютивній частині рішення, не може свідчити про необґрунтованість зазначених висновків суду першої інстанції, які фактично і стали підставою для задоволення позову.

Відносно аргументів відповідача про те, що покладення судовим рішенням зобов’язання на відповідача свідчить про втручання в діяльність суб’єкта владних повноважень (в його дискреційні повноваження), суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб’єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження – це комплекс прав і зобов’язань представників влади, як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

У спірному випадку, реалізуючи свої владні повноваження, відповідач, обираючи одне із альтернативних рішень, прийшов до висновку про те, що правильним управлінським рішенням є повідомлення позивача про невідповідність поданих документів вимогам п.5 Порядку №137.

Тобто, відповідачем було реалізовано свої дискреційні повноваження, які визначено п.6 Порядку №137, шляхом повідомлення позивача про невідповідність поданих документів вимогам п.5 Порядку №137, але така відмова, як зазначено вище, є необґрунтованою.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що задоволення позовних вимог позивача шляхом зобов’язання вчинити дії, які передбачені п.6 Порядку №137, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений і вказане рішення не можливо визнати втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки ним такі повноваження були самостійно реалізовані, шляхом повідомлення позивача про невідповідність поданих документів вимогам п.5 Порядку №137, і саме правомірність реалізації відповідачем своїх дискреційних повноважень була предметом дослідження у межах цієї справи.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідачем не було висловлено будь-яких зауважень щодо повноти та змісту інших документів, необхідність подання яких передбачена п.5 Порядку №137.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. у зв’язку з чим підстав для його скасування не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року у справі №808/409/18 – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному поряду у строки, передбачені ст.329 КАС України.

Вступну та резолютивну частину проголошено 20.12.2018р.

Повний текст постанови складено 21.12.2018р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк