Справа № 807/223/17
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2327/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участі секретаря судових засідань Герман О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року ухваленого під головуванням судді Рейті С.І. в м. Ужгороді, повне судове рішення складено 05.09.2018р у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу від 13.03.2017р. № 18 Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати останнього прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.09.2018 року позов задоволено.

Постанова мотивована тим, що ОСОБА_1 внаслідок політичної ситуації в Сомалі та обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через належність до певної соціальної групи, покинув країну своєї громадянської належності, не бажає користуватися захистом цієї країни та не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, в зв'язку з чим з передбачених законодавством підстав звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Суд відхилив доводи відповідача , що подана позивачем заяви від 04.05.2012 року є тотожною його заяві від 13.03.2017 року, за якою йому було відмовлено у надання такого статусу, оскільки, на думку суду, позивач у заяві від 13.03.2017 року вказав, що за час його перебування в Україні істотно погіршилась ситуація в Сомалі як у плані безпеки, так і в гуманітарному плані, на підтвердження чого надав релевантну інформацію та позиції Управління верховного комісара Організації об'єднаних націй у справах біженців (УВКБ ООН) по країні його походження Сомалі. Також суд зазначив, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач неповно проаналізував подану позивачем заяву, не врахував оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви та не взяв до уваги нову редакцію Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», яка містить більш розширене поняття особи, яка потребує додаткового захисту, ніж редакція цього Закону, яка була чинною на час попереднього звернення позивача за захистом в Україні.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає, що вона прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, за неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Просить постанову скасувати і прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оцінивши всі об'єктивні і суб'єктивні елементи ОСОБА_1 з врахуванням інформації з країни його походження на момент першого та другого звернення позивач основним мотивом такого звернення зазначав про об'єктивні побоювання зазнати переслідувань за етнічною ознакою з боку екстремістського угрупування Аль-Шабааб. За таких обставин повторне звернення з даною заявою носить характер зловживання, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для відмови у прийнятті його заяви. Також апелянт зазначає, що за інформацією управління СБУ у Закарпатській області позивач декілька разів намагався незаконно перетнути українсько-угорський кордон, що вказує на невідповідність задекларованого наміру отримати останнім статус біженця в Україні.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з'явились, що у відповідності до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.4 ст.229, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи і не заперечується сторонами, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сомалі, віросповідання - іслам/суніт, без освіти, неодружений, до кримінальної відповідальності не притягався.

04.05.2012р. ОСОБА_1 вперше звернувся до ГУ ДМС України у Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

26.10.2015р. Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13.03.2017р. позивач повторно звернувся до ГУ ДМС України у Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, яку просив розглянути в зв'язку із нововиявленими обставинами, а саме: за час перебування ОСОБА_1 в Україні, істотно погіршилась ситуація в Сомалі, як у плані безпеки, так і в гуманітарному плані. На підтвердження чого позивачем була надана релевантна інформація по країні походження, а також позиції УВКБ ООН по Сомалі.

В анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що основною причиною виїзду із Сомалі стали військові дії, які відбуваються в країні громадянської належності. Позивач має обґрунтований страх зазнати переслідування з боку кланів більшості або різних банд-формувань, які безкарно діють, як на території столиці Могадішо, так і за її межами, а уряд неспроможний захистити мирних жителів.

13.03.2017р. позивачем було отримано від ГУ ДМС України у Закарпатській області повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 7, згідно якого відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, і потребує додаткового захисту та умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не змінилися.

Вказане повідомлення було винесене на підставі Наказу ГУ ДМС України в Закарпатській області від 13.03.2017р. № 18. Вказаним Наказом визначено відмовити в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту громадянину Сомалі ОСОБА_1, як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного наказу відповідача з таких підстав.

Відповідно до ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року та п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. А особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч. 12 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", орган міграційної служби: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно із ч. ч. 4, 6, 7 ст. 8 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884, були затвердженні Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно підпункту "е" п. 2.1 Правил, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно із п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно відхилив доводи відповідача, саме про те, що подані позивачем заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.05.2012р. та від 13.03.2017р. є тотожними, з огляду на те, що позивач у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.03.2017р. вказав, що за час перебування останнього в Україні, істотно погіршилась ситуація в Сомалі, як у плані безпеки, так і в гуманітарному плані. На підтвердження чого позивачем було додано до заяви інформацію по країні походження щодо загальної та гуманітарної ситуації у Сомалі, а також рекомендації УВКБ ООН щодо повернення в Сомалі громадян цієї країни, що шукають притулку в інших країнах, наданих виконавчим партнером УВКБ ООН - організацією NEEKA.

Відтак, позивач, внаслідок політичної ситуації в Сомалі та обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через належність до певної соціальної групи, покинув країну своєї громадянської належності, не бажає користуватися захистом цієї країни та не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Окрім цього свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати "можливим у розумних межах" або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Також необхідно вказати, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

У цілому, "обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування" є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому, на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто, на користь того хто звернувся за наданням статусу біженця.

Аналізуючи наведені та встановлені вище обставини справи суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відповідачем неповно проаналізовано подану ОСОБА_1 в Україні заяву (з додатками) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та не врахував оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви, також відповідач не взяв до уваги редакцію Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що містить більш розширене поняття особи, яка потребує додаткового захисту, ніж редакція Закону, яка була чинна під час попереднього звернення позивача за захистом в Україні.

Стосовно твердження відповідача про те, що за інформацією управління СБУ у Закарпатській області позивач декілька разів намагався незаконно перетнути українсько-угорський кордон, то таке не приймається судом як доказ, оскільки не підтверджено жодними процесуальними документа (протоколами, постановами), а також така інформація стосується періоду 2018 року.

Оцінюючи наведені апелянтом доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в позовній заяві та апеляційній скарзі були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є обґрунтованим, через що останній підлягає до задоволення.

За таких обставин, апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 травня 2018 року у справі №807/223/17- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. У випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 20.12.2018.