Справа № 1540/3396/18
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 1540/3396/18

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Потапчук В.О.

суддів: Шляхтицький О.І. , Семенюк Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року прийнятого у відкритому судовому засіданні о 15:59 год. за правилами спрощеного позовного провадження у справі за позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства "Конст-Дельта" про стягнення 21 996,08 грн.

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2018 року Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Одеське обласне ВФСЗІ, позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Приватного підприємства "Конст-Дельта" в якому просить суд стягнути з Приватного підприємства "Конст-Дельта", на користь Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рахунок управління Державної казначейської служби України в Одеській області /Банк ГУ ДКСУ в Одеській області, Одержувач - УК у Ізмаїльському районі/ 50070000, МФО 899998, р/р 5014, Код , суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2017 році у розмірі 21 012, 50 грн., та пеню за порушення встановлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 983,58 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно "Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів" за 2017 рік, наданому до відділення Фонду середньооблікова чисельність штатних працівників на ПП "Конст-Дельта" склала 8 осіб. У відповідності з нормативом місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, відповідач повинен був створити 1 робоче місце, проте не було створено жодного. Позивач обґрунтовує це тим, що на підприємстві протягом 2017 року працювала особа з інвалідністю ОСОБА_2 і якщо провести відповідний розрахунок (4 місяці : 12 місяців = 0,33 місяця = 0), то відповідачем не створено жодного робочого місця призначеного для працевлаштування осіб зі інвалідністю. Отже, відповідач не створив жодного робочого місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, а у відповідності з нормативом місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю мав створити 1 робоче місце. Таким чином відповідно до чинного законодавства норматив робочих місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю протягом звітного 2017 року відповідачем не виконано. За виявлене правопорушення відповідачу були нараховані розрахунку адміністративно-господарських санкцій. При здійсненні розрахунку адміністративно-господарських санкцій ПП "Конст-Дельта" за 2017 рік відділення Фонду керувалось Інструкцією щодо заповнення форми №10-ПІ поштова-річна "Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів", затвердженою Наказом Мінпраці України 10 лютого 2007 року №42 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13 лютого 2007 року за №117/13384. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Відповідно до розрахунку суми адміністративно-господарських санкцій сума відрахувань за 1 нестворене робоче місце становить 21 012,50 грн. (середньорічна заробітна плата 336,20 х 1000 : 8 = 42 025, 00 грн.; сума адміністративно-господарських санкцій = 42 025, 00 х 1 : 2 = 21 012, 50 грн.). Відповідно до ч.2 ст.20 цього Закону порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк. Станом на 02.07.2018 року відповідач повинен сплатити й пеню виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк, що становить 983.58 грн. Із зазначених підстав позивач вважає позовні вимоги обґрунтованими та просить їх задовольнити.

При цьому, відповідач у відзиві на позов зазначає, що позовна заява є безпідставною, необґрунтованою та не підлягає задоволенню. В обґрунтування своєї позиції представник відповідача зазначила, що на виконання ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", 21 лютого 2018 року на адресу Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, приватним підприємством "Конст-Дельта" був направлений Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік. У Звіті приватного підприємства "Конст-Дельта" про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік, в "рядку 03" відображена кількість інвалідів - штатних працівників, які працюють на робочих місцях, створених роботодавцем, відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, установленого ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", у кількості одного робочого місця. Відповідно статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним. Оскільки, Приватне підприємство "Конст-Дельта", з 04 серпня 2017 року працевлаштувало інваліда 2 групи, ОСОБА_2, який працював на робочому місці, створеному відповідачем відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, норматив, що встановлений ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" дотриманий відповідачем і саме тому, у рядку 06 наданого Звіту, не відображається сума коштів адміністративно-господарських санкцій, яку повинен сплатити роботодавець у разі невиконання нормативу, а тому адміністративно-господарські санкції не нараховуються, не стягуються.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року у задоволенні адміністративного позову Одеському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

Окрім того, скаржник зазначає, що згідно звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2017 рік (форма № 10-ПІ) поданого ПП «Конст-Дельта» 23 лютого 2018 року до Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, в рядку 01 середньооблікова кількість штатних працівників - фактично за рік складає 8 осіб; в рядку 02 з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) - фактично за рік - вказано 1 особа, тобто у 2017 році у ПП «Конст-Дельта» мав працювати один штатний працівник, якому відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність; в рядку 03 - кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (осіб) - вказано 1 особа, тобто відповідач вказав що працевлаштував одну особу з інвалідністю у 2017 році, що не відповідає дійсності.

До того ж, скаржник зазначає, що у відповідності з нормативом місць призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, відповідач повинен був створити 1 робоче місце та працевлаштувати одну особу з інвалідністю, проте не було створено жодного. Згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік, на ПП «Конст-Дельта», працювала особа з інвалідністю ОСОБА_2 з 04 серпня 2017 року, тобто за звітний 2017 рік, особа з інвалідністю пропрацювала 4 місяці.

Таким чином, скаржник вважає, що відповідно до чинного законодавства норматив робочих місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю протягом звітного 2017 року відповідачем не виконано.

Ухвалою П'ятого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року відкрито провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Справу розглянуто відповідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, на підставі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Обставини справи.

Приватне підприємство "Конст-Дельта" направлено до Фонду соціального захисту інвалідів Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2017 рік від 12 лютого 2018 року та список працюючих інвалідів-штатних працівників, які мали інвалідність та були зайняті на ПП "Конст-Дельта" у 2017 році, що підтверджується копією поштового повідомлення та опису до нього (ас.42-45).

У вказаному звіті зазначено: середньооблікову кількість штатних працівників облікового складу за рік - 8; з них: середньооблікову кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність - 1; кількість інвалідів - штатних працівників, які працюють на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 1; фонд оплати праці штатних працівників (тис. грн.) - 336,20; середньорічна заробітна плата штатного працівника - 42 025; сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів (грн.) - "-" (а.с.42).

Відповідно до списку працюючих інвалідів-штатних працівників, які мали інвалідність та були зайняті на ПП "Конст-Дельта" у 2017, зазначено, що 04 серпня 2017 року наказом №9 від 04 серпня 2017 року прийнято ОСОБА_2, інваліда ІІ групи на посаду інженера з експлуатації будівлі, який відпрацював у 2017 році повних 4 місяці (а.с.45-46).

Позивачем, на підставі наданого звіту та списку працюючих інвалідів-штатних працівників встановлено, що позивачем не створено жодного робочого місця, призначеного для працевлаштування особи з інвалідністю та розраховано адміністративно-господарські санкції у розмірі 21 012,50 грн. (а.с.9) та нараховано пеню у розмірі 983,58 грн.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем на протязі 2017 року вжиті всі необхідні заходи для реалізації прав інвалідів на працевлаштування. Порушення законодавства України про основи національної захищеності інвалідів в Україні з боку відповідача відсутнє, а отже до нього не можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, у зв'язку з чим у задоволенні позову відмовлено.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року №875-ХІІ (далі-Закон №875).

Джерела права й акти їх застосування.

Так, Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 №875-XII (далі - Закон №875) визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Згідно ч.3 ст.18 Закону №875 підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст.19 Закону №875 встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 2 ст.19 Закону №875 передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону №875 забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до п.2 "Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування", затвердженого 31 січня 2007 року Постановою КМУ №70 "Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - роботодавці подають інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Відповідно ч.1 ст.18 З Закону №875 забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Отже, особа з інвалідністю, яка виявила бажання працювати може самостійно звернутись до підприємства, установи, організації та самостійно влаштуватись на роботу, або звернутись до державної служби зайнятості, яка забезпечить їй таке право. В свою чергу, підприємства, установи, організації мають подавати інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів центру зайнятості за місцем їх реєстрації з моменту виникнення такого обов'язку.

Оцінка суду.

Так, дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що у відповідача виникло право на створення робочого місця для особи з інвалідністю з серпня місяця 2017 року, оскільки 04 серпня 2017 року наказом №9 інваліда 2-ої групи ОСОБА_2 було прийнято на роботу в ПП "Конст-Дельта".

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач повинен був створити 1 робоче місце та працевлаштувати одну особу з інвалідністю, проте ним не було створено жодного робочого місця колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи.

Окрім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік, на ПП «Конст-Дельта» працювала особа з інвалідністю ОСОБА_2 з 04 серпня 2017 року, тобто за звітний 2017 рік, особа з інвалідністю пропрацювала лише 4 місяці.

Так, колегія суддів зазначає, що стаття 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не встановлює обов'язку підприємства щодо самостійного здійснення пошуку інвалідів для їх працевлаштування на підприємстві. В свою чергу Фондом не наведено жодного нормативно-правового акту, який би такий обов'язок закріплював.

Більш того, колегія суддів зазначає, що з моменту прийняття вказаної особи на роботу, тобто серпня 2017 року, до кінця звітного 2017 року залишалося лише 4 місяці, а тому вищевказані доводи скаржника є необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, судом першої інстанції правильно встановлено, що підприємство згідно вимог частини першою ст.19 Закону №875 самостійно розрахувало кількість робочих місць і забезпечило працевлаштування особи з інвалідністю ОСОБА_2, чим виконало свій обов'язок передбачений ст.19 Закону №875.

Аналогічна правова позиція висловлена в рішенні Верховного Суду по справі №815/2382/15 від 25 квітня 2018 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Частиною 1 ст.217 ГК України встановлено, що господарськими санкціями визначаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Відповідно до ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 ст.218 ГК України встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Статтею 238 ГК України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб'єкту господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.

Як встановлено приписами статті 19 Конституції України позивач - суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналізуючи норми права, які врегульовують спірні правовідносини, суд відзначає, що проголошене частиною першою статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення права інвалідів працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом, реалізовано законодавцем у спосіб покладення обов'язків з працевлаштування інвалідів як на роботодавців, так і на органи державної служби зайнятості населення.

При цьому, до обов'язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування інвалідів в силу приписів частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої, п'ятої статті 19 «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» фактично віднесено укладання трудового договору з інвалідом, який самостійно звернувся до роботодавця або був направлений до нього державною службою зайнятості (бо в силу статті 21 Кодексу законів про працю України саме наявність трудового договору вказує на виникнення у працівника обов'язку виконувати певну роботу, а у роботодавця обов'язку виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці), а в силу приписів частини третьої статті 18 названого закону - підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, як випливає з приписів частини третьої статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» до обов'язків органів державної служби зайнятості законодавцем віднесена організація працевлаштування інвалідів, бо саме з цією метою роботодавці зобов'язані надавати державній службі зайнятості відповідну інформацію.

Таким чином, передбачена частиною першою статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов'язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої, п'ятої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

Враховуючи те, що відповідачем були виконані вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо прийняття заходів для працевлаштування інвалідів, доказів того, що підприємство не створило робочі місця для інвалідів, відмовляло інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавало державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно звітувало Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України позивачем не надано, колегія суддів дійшла висновку про правомірність позиції суду попередньої інстанції про те, що у позивача не було підстав для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій.

Крім того, зазначена позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20 червня 2011 року у справі № 21-60а11 та у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 825/695/17 (К/9901/15376/18).

Інші доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не спростовують встановленого судами факту відсутності підстав для задоволення позовних вимог Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат згідно вимог ст.139 КАС України не підлягає.

Керуючись ст.ст. 316, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року прийнятого у відкритому судовому засіданні о 15:59 год. за правилами спрощеного позовного провадження у справі за позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства "Конст-Дельта" про стягнення 21 996,08 грн. - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню до Верховного Суду згідно вимог п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягає.

Повний текс судового рішення складений та підписаний 18 грудня 2018 року.

Головуючий суддя Потапчук В.О.
Судді Шляхтицький О.І. Семенюк Г.В.