Справа № 826/11045/17
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 грудня 2018 року № 826/11045/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Клименчук Н.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, ОСОБА_2
доКиївської міської державної адміністрації
за участю третіх осіб про Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, Комітету з питань прав людини, національних меншин і міжнаціональних відносин Верховної Ради України визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії.
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом звернулися ОСОБА_1 (далі - позивач-1), ОСОБА_2 (далі - позивач-2) до Київської міської державної адміністрації (далі - відповідач), за участю третіх осіб Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, (далі - третя особа-1), Комітету з питань прав людини, національних меншин і міжнаціональних відносин Верховної Ради України (третя особа-2) в якому просили суд:

- визнати незаконними дії Київської міської державної адміністрації;

- зобов'язати Київську міську державну адміністрацію виконати Постанову Кабінету Міністрів України №422 від 31.03.2004 року та прийняти рішення про формування фонду житла для тимчасового проживання.

В обґрунтування позовних вимог, позивачі зазначили, що 31 березня 2004 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову "Про затвердження Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями фондів житла для тимчасового проживання", однак з 2004 року до теперішнього часу фонд житла для тимчасового проживання Київською міською державною адміністрацією не створено, кошти не виділяються.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.09.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Позивачі в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідачем через канцелярію суду подано заперечення на адміністративний позов, згідно якого Київська міська державна адміністрація проти позову заперечує в повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи 1 надав у судовому засіданні пояснення та підтримав позовні вимоги позивачів.

Представник третьої особи 2 в судове засідання не прибув, письмових пояснень з приводу заявлених позовних вимог не надав.

В судовому засіданні 13.11.2017 року, враховуючи клопотання позивачів про розгляд справи у їх відсутності, судом ухвалено продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги пункту 10 частини 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 року №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 року), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як встановлено судом, позивачі є малозабезпеченою сім'єю. Родина Черкас проживає за адресою: 02140, АДРЕСА_1 разом із шістьма малолітніми дітьми, а саме: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_6.

З 23.09.2015 року позивачі перебувають на обліку, як особи переміщені з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, на підставі довідок від 23.09.2015 року №, № виданих Управлінням праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2004 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову "Про затвердження Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями фондів житла для тимчасового проживання".

Позивачі вважають, що відповідачем в порушення вимог законодавства, а саме не виконано постанову Кабінету Міністрів України №422 від 31.03.2004 року та не прийнято рішення про формування фонду житла для тимчасового проживання, а тому, звернулися з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно пункту 7 статті 1 Житлового кодексу України, житловим приміщенням є приміщення, призначене та придатне для постійного і переважного проживання (квартира, кімната).

Умовами частини 1 статті 7 Житлового кодексу України визначені права та обов'язки власників житла, зокрема у разі, якщо власником житла є держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада села, селища, міста, фізична чи юридична особа, що набула право власності на житло відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 8 Житлового кодексу України за формою власності житловий фонд поділяється на комунальний житловий фонд, який належить на праві власності територіальним громадам сіл, селищ і міст.

Так, статтями 132-1 та 132-2 Житлового кодексу України визначається порядок, умови надання і користування жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання. Порядок формування фондів житла для тимчасового проживання і Порядок надання, користування житловим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №422 від 31.03.2004 року. При цьому Житловий кодекс УРСР був доповнений вказаними статтями в червні 2003 року.

Як вбачається з пунктів 2, 3 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004 року №422, житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, якщо: таке житло є єдиним місцем проживання, а їх сукупний дохід недостатній для придбання або найму іншого житлового приміщення; середньомісячний сукупний дохід сім'ї за попередні шість місяців, розрахований виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, Київською та Севастопольською міськдержадміністраціями відповідно до Методики обчислення сукупного доходу сім'ї для всіх видів соціальної допомоги, менший від прожиткового мінімуму на сім'ю в розрахунку на місяць та величини регіонального показника опосередкованої вартості найму житла. Житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, Київської і Севастопольської міськдержадміністрацій.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявний лист №056/86-Ч-476/17 від 26.05.2017 року Департаменту будівництва та житлового забезпечення, відповідно до якого розроблено Комплексну міську цільову програму забезпечення житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов на 2016-2018 роки, яку схвалено розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03.12.2015 проку№1172.

Так, зазначеною програмою передбачено забезпечення житлом черговиків квартирного обліку шляхом придбання (будівництва) житла, в тому числі соціального.

Станом на сьогоднішній день, вказана програма знаходиться на етапі погодження в установленому законодавством порядку у Київській міській раді.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимога позивачів щодо визнання незаконними дії Київської міської державної адміністрації є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Київської міської державної адміністрації виконати Постанову Кабінету Міністрів України №422 від 31.03.2004 року та прийняти рішення про формування фонду житла для тимчасового проживання суд зазначає наступне.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Так, згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями треба розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У постанові від 21.10.2010 року №П-278/10 Вищий адміністративний суд України зауважив, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Згідно статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, за рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: "Класс та інші проти Німеччини" від 06.09.1978 року, "Фадєєва проти Росії" (Заява № 55723/00), Страсбург, від 09.06.2005 року, "Кумпене і Мазере проти Румунії" (Заява № 33348/96), Страсбург, від 17.12.2004 року, "Єрузалем проти Австрії", (Заява № 26958/95), Страсбург, від 27.02.2001 року, "Реквеньї проти Угорщини", (Case of Rekvenyi v. Hungary), (Заява № 25390/94), Страсбург, від 20.05.1999 року, завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою/

Таким чином, зважаючи на те, що суд є правозастосовуючим органом, а чинним законодавством встановлена процедура прийняття відповідних рішень виконавчим органом, суд не може підміняти цю процедуру та орган, до компетенції якого віднесено прийняття відповідних рішень, суд приходить до висновку про неможливість втручання в дискрецію суб'єкта владних повноважень.

Одночасно, суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неналежним, оскільки зобов'язанню вчинення дій, зазначених у позовній вимозі, передує прийняття органом виконавчої влади відповідного рішення.

У відповідності до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, виконано покладений на нього обов'язок та спростовано твердження позивачів в повному обсязі.

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно перевіривши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Н.М. Клименчук