Справа № 826/12712/18
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ганечко О.М.

суддів Федотова І.В.

Коротких А.Ю.

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної у м. Києві державної адміністрації на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.09.2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому позивач просив визнати протиправною відмову відповідача у встановленні позивачу статусу особи з інвалідністю, внаслідок війни, та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни та зобов'язати відповідача встановити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.09.2018 року позов задоволено.

Визнано протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації у встановленні ОСОБА_3 статусу особи з інвалідністю, внаслідок війни, та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_3 статус особи з інвалідністю, внаслідок війни, та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповністю з'ясовані обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

14.12.2018 року на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_3, в якому останій просить відмовити в задоволені апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

У відповідності до ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 10 липня 2018 року звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою для надання статусу особи з інвалідністю, внаслідок війни, та отримання відповідного посвідчення.

Згідно листа Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 23 липня 2018 року № 106-51-09/4646, позивачу було відмовлено у встановленні статусу особи з інвалідністю, внаслідок війни, у зв'язку з відсутністю законних підстав.

Вищевказане рішення мотивовано тим, що перебування позивача у тривалому закордонному відрядженні у Спеціальному миротворчому підрозділі МВС України у Косово (колишня республіка Югославія) з 08 липня 2002 року по 08 липня 2003 року не відповідає періодам, зазначеним в Переліку держав, яким надавалась допомога за участю військовослужбовців і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ, інших формувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Пунктом 7 ч. 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю, внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаних з перебуванням у цих державах.

Отже, законодавством визначено лише дві обов'язкові умови для отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п. 7 ч. 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»:

- наявність статусу учасник бойових дій;

- отримання поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаного з участю у бойових діях на території інших держав.

В даному контексті колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п. 2 ч. 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших, утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.

При цьому, перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

В даному разі Перелік держав і періодів бойових дій на їх території був затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Перелік № 63).

Разом з тим, наведені в такому переліку дані щодо держав і періодів бойових дій на їх території, у відповідності до вимог п. 2 ч. 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», використовується з метою визначення наявності підстав для надання особі статусу учасника бойових дій, в той час як п. 7 ч. 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» прямо не ставить в залежність наявність у особи права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни від обставин отримання такої інвалідності в державах та періодах, визначених Переліком № 63.

Відповідно, у відповідача відсутні повноваження щодо здійснення перевірки інвалідності позивача на критерій її отримання в державах та періодах, визначених Переліком № 63, оскільки такий критерій має бути встановлений в межах процедури отримання особою статусу учасника бойових дій.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, а саме з посвідчення серії АБ №577221, виданого 06 серпня 2003 року, позивач має статус учасника бойових дій.

Матеріали справи не містять відомостей про позбавлення позивача такого статусу.

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 08 липня 2007 року № 1296 «Про доповнення переліку держав і періодів бойових дій на їх території» у переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позицію «Югославія 15 липня 1992 р.» було доповнено словами і цифрами «- 16 червня 1999 р.».

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1296, визначено, що прийняті до набрання чинності цією постановою рішення про надання статусу учасника бойових дій громадянам, які брали участь у подіях на території колишньої Югославії, перегляду не підлягають.

Отже, обставини наявності у позивача статусу учасника бойових дій, як наслідок, його участі у бойових діях в одній з країн та в період, що визначений Переліком № 63, є встановленими.

Як вже зазначалось, однією з умов для отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п. 7 ч. 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є отримання поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаного з участю у бойових діях на території інших держав.

Зокрема, відповідно до п. 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

А відповідно до п. 7 вказаного Положення, «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Таким чином, для присвоєння статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, особа (у даному випадку - учасник бойових дій на території іншої країни) має довести причино-наслідковий зв'язок отриманого захворювання, каліцтва з перебуванням у іншій державі, де на цей час велися бойові дії.

Так, згідно п. 12 Свідоцтва про хворобу № 270 від 01 жовтня 2008 року позивачу було встановлено діагноз про причинний зв'язок захворювання (поранення, контузії, травми, каліцтва): Захворювання, ТАК, пов'язане з участю в бойових діях при виконанні обов'язків військової служби.

Також, згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0977288 від 04 червня 2018 року, позивачу встановлено другу групу інвалідності в зв'язку з захворюванням пов'язаним з участю в бойових діях при виконанні обов'язків військової служби.

Тобто, матеріалами справи підтверджується, що захворювання позивача, який є учасником бойових дій, було отримано внаслідок перебування у країнах, де велися бойові дії.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач має право на надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачу відповідного посвідчення, а тому правомірним є висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог.

Щодо можливого втручання у дискреційні повноваження відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі, повноваження відповідача не є дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, видати відповідне посвідчення або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Отже, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними, що підтверджує правомірність заявлених позивачем вимог.

Аналогічний правовий підхід був застосований Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2018 року по справі № 816/591/15-а.

За таких обставин, апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, тому у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.10.2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді І.В. Федотов

А.Ю. Коротких

Повний текст постанови виготовлено 19 грудня 2018 року.