Справа № 826/5240/18
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5240/18 Суддя (судді) першої інстанції: Кармазін О.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Епель О.В.,

Степанюка А.Г.,

при секретарі: Мідянці А.А.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Окружного адміністративного суду м.Києва від 07 вересня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Банк Михайлівський» про нікчемність правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів, а саме, в частині переказу коштів (транзакції), здійсненого ТОВ «ІНВЕСТИЦІЙНО-РОЗРАХУНКОВИЙ ЦЕНТР» на рахунок позивача та зобов'язати відповідача подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб інформацію щодо включення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 07 вересня 2018 року позовну заяву залишено без розгляду у зв'язку з пропуском строку на звернення до суду.

Не погодившись з таким рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що пропуск строку на звернення до суду пов'язаний із проблемами визначеності правозастосовної практики щодо підсудності даної категорії справ.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав і просив її задовольнити.

Належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду справи представник відповідача до суду не прибув, що не є перешкодою для судового розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 28.09.2016 позивач в порядку ЦПК України звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Фонду в особі Уповноваженої особи про визнання його вкладником; стягнення гарантованої суми. Ухвалою судді від 30.09.2016, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14.12.2016, у відкритті провадження відмовлено з посиланням на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

19.12.2016 позивач повторно звернувся до Шевченківського суду м. Києва із позовною заявою до Фонду про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Ухвалою від 21.12.2016 відмовлено у відкритті провадження у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, при цьому, в ухвалі роз'яснено, що позивачу слід звертатися з даним позовом в порядку адміністративного судочинства. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.02.2017 зазначену ухвалу скасовано, питання передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У той же час, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2017, постановленою за правилами ЦПК України, позовну заяву позивача залишено без розгляду у зв'язку із заявою позивача про залишення позову без розгляду.

Між тим, як вбачається з ЄДРСР, 11.09.2017, позивач знову звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва в порядку ЦПК України із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича, третя особа - ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» про зобов'язання вчинити дії. Ухвалою судді від 14.09.2017 (№ 761/32111/17) відмовлено у відкритті провадження у справі у зв'язку з тим, що справа належить до юрисдикції адміністративних судів.

Окрім того, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.12.2017 у справі № 826/15614/17 позовну заяву ОСОБА_4 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії залишено без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

При цьому, відповідно до ухвали ОАС м. Києва від 13.12.2017 у справі № 826/15614/17 вбачається, що позивач звертався до Уповноваженої особи Фонду та отримав лист-відповідь на своє звернення від ПАТ «Банк Михайлівський» №3Г4/1183/1.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2018 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.12.2017 у справі за його позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" Волкова Олександра Юрійовича про визнання протиправним та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії.

Водночас, у даній справі позов надісланий засобами поштового зв'язку на адресу суду першої інстанції 27.03.2018.

В адміністративному позові позивач наголошує, що 19.10.2017 він повторно звернувся із вимогою щодо включення його до переліку вкладників.

24.10.2017 на адресу позивача надійшов лист від Уповноваженої особи Фонду, за змістом якого позивач не має права на відшкодування коштів за рахунок Фонду, оскільки за результатами проведеної перевірки встановлено нікчемність правочину (транзакції) з перерахування коштів на рахунок позивача у банку. Саме з цієї дати, як зазначає позивач, має відраховуватись строк звернення до суду.

Колегія суддів вважає такі доводи апелянта помилковими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України у чинній редакції та ч. 1 ст. 99 КАС України у попередній редакції позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписи ч. 2 ст. 99 КАС України у редакції, яка була чинною до 15.12.2017 року, визначали, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні вимоги містяться в ч. 2 ст. 122 КАС України у чинній редакції.

Отже, і положення процесуального закону, який був чинний до 15.12.2017 року, і правила чинного КАС України пов'язують початок перебігу строку звернення до суду або з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, або з дня, коли особа могла дізнатися про їх порушення.

При цьому, слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли особа дізналась про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов'язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про це порушення.

Так, судом установлено, що позивач звернувся до суду з позовом 27.03.2018 року. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що про таке порушення йому стало відомо ще 23.08.2016, тобто, з дня отримання листа-відповіді на своє звернення від ПАТ «Банк Михайлівський» №3Г4/1183/1.

Окрім того, колегія суддів, зазначає, що позивачем пропущений строк на звернення до суду, навіть, з дати прийняття ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2017 про залишення його позовної заяви без розгляду та з дати прийняття ухвали від 14.09.2017 про відмову у відкритті провадження у справі у зв'язку з належністю розгляду справи до юрисдикції адміністративних судів. Отже, з цього часу позивачу вже було відомо, що дана категорія справ підсудна адміністративним судам.

Таким чином, колегія суддів не приймає доводи позивача, що пропуск строку на звернення до суду пов'язаний із проблемами визначеності правозастосовної практики щодо підсудності даної категорії справ.

Так, згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Слід зазначити, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов'язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об'єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду, що належним чином відображено в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи і судове рішення ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування ухвали не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м.Києва від 07 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Постанова в повному обсязі складена і підписана 18 грудня 2018 року.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді О.В.Епель

А.Г.Степанюк