Справа № 0540/6707/18-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року справа №0540/6707/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Блохіна А.А., Компанієць І.Д.,

секретар судового засідання - Токарева А.Г.,

за участю представника відповідача - Рибалка М.Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року у справі № 0540/6707/18-а (головуючий І інстанції Смагар С.В., повний текст складений 18.09.2018 року у м. Слов'янську Донецької області) за позовом ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради про визнання протиправними дії, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради (далі - УСЗН Слов'янської міської ради, відповідач), в якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у відновленні допомоги при народженні дитини з дня припинення;

- скасувати рішення УСЗН Слов'янської міської ради від 21 червня 2018 року № 03-41/1536 про відмову у поновленні допомоги при народженні дитини;

- зобов'язати відповідача відновити виплату допомоги при народженні дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з березня 2015 року (а.с. 6-10).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволений частково: зобов'язано УСЗН Слов'янської міської ради виплатити ОСОБА_3 заборгованість по допомозі при народженні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка виникла з 1 березня 2015 року; в іншій частині позовних вимог - відмовлено (а.с. 48-52).

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права (а.с. 56-57).

В обґрунтування доводів посилався на правомірність спірного рішення про відмову у поновленні допомоги при народженні дитини, враховуючи п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі обставини справи.

Згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 17 травня 2018 року позивач та її донька - ОСОБА_4 є внутрішньо переміщеними особами, фактичне місце проживання у м. Словянську Донецької області (а.с. 15-17).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4, актовий запис № 112, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Торезького міського управління юстиції у Донецькій області 19 березня 2013 року, позивач є матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).

Згідно листа Управлінні соціального захисту населення Павлоградської міської ради від 18.07.2018 року позивач з жовтня 2014 року перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення Павлоградської міської ради, як отримувач допомоги при народженні на третю дитину. З жовтня 2014 року по лютий 2015 року позивачу було призначено та виплачено допомогу в розмірі 1484 грн. щомісячно. Враховуючи, що позивач прибула до м. Павлоград з території проведення антитерористичної операції, обов'язковою умовою продовження отримання будь - яких соціальних виплат, була реєстрація фактичного місця проживання на території підконтрольній Україні та отримання відповідної довідки. Зважаючи, що станом на березень 2015 року зазначена реєстрація (перереєстрація) позивачем не була пройдена, підстави для продовження виплат допомоги при народженні дитини в Управління відсутні. В березні 2016 року на адресу Управління надійшов запит електронної справи з повідомленням, що позивач тепер буде отримувати допомогу за місцем проживання в УСЗН Слов'янської міської ради. З огляду на викладене, справу направлено до вищезазначеного управління за вихідним № 136 від 19.04.2016 року (а.с. 21).

Листом Департаменту соціального захисту населення Донецької обласної державної адміністрації від 2 серпня 2018 року за № Н-0662-17-1.1-124 на звернення позивача з питання допомоги при народженні дитини повідомлено, що за інформацією УСЗН Слов'янської міської ради у лютому 2016 року позивача разом з донькою - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, взято на облік, як внутрішньо переміщених осіб (довідка від 02.02.2016 за № ). У лютому 2016 року позивач звернулась до вищевказаного управління із заявою про продовження виплати допомоги при народженні третьої дитини (на доньку ОСОБА_4) за новим місцем проживання. УСЗН Слов'янської міської ради надіслано запит особової справи отримувача допомоги до управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області за попереднім місцем отримання допомоги. Згідно з особовою справою позивача та довідкою-атестатом, отриманих від управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, позивач перебувала на обліку у вищевказаному управлінні, як отримувач допомоги при народженні дитини, з 1 жовтня 2015 року по 29 лютого 2016 року. У зв'язку з тим, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не відповідала вимогам Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509, відсутня відмітка територіального підрозділу Державної міграційної служби, позивачу відмовлено у продовженні виплати допомоги при народженні дитини. У зв'язку зі зміною фактичного місця проживання в травні 2018 року (17.05.2018), згідно з наданими заявами, позивачу та дитині видано нові довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб (№ , № ). 29.05.2018 року позивач звернулася із заявою про продовження виплати допомоги при народженні дитини. Позивачу було відмовлено у продовженні виплати допомоги при народженні дитини на підставі пункту 13 Порядку № 1751 (повідомлення від 21 червня 2018 року № 03-41/1536). При розгляді звернення від 11 липня 2018 року УСЗН Слов'янської міської ради уважно переглянуто особову справу позивача. Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Слов'янської міської ради, з урахуванням акту обстеження матеріально - побутових умов сім'ї, прийнято рішення про призначення позивачу соціальних виплат. Позивачу продовжено виплату допомоги при народженні третьої дитини (доньки ОСОБА_4) з 1 травня 2018 року по 31 березня 2019 року у розмірі 1485 грн. По виплатним відомостям додаткового періоду серпня 2018 року сума допомоги складає 5940 грн. (по 1485,00 грн. за 4 місяця з травня по серпень 2018 року) (а.с. 23-24).

Матеріалами справи встановлено, що управлінням праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області позивачеві виплачена допомога при народженні дитини по 28 лютого 2015 року, про що свідчить атестат управління праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року. З 1 березня 2015 по 1 жовтня 2015 року виплату допомоги не було здійснено. Відповідно до довідки-атестату від 19 квітня 2016 року управлінням праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області у період з 1 жовтня 2015 року по 29 лютого 2016 року позивачу виплачувалась допомога по народженню дитини. Потім з 1 березня 2016 року по 1 травня 2018 року виплата допомоги не здійснювалась. Фактично 1 травня 2018 року виплата допомоги відповідачем було поновлено, але без сплати заборгованості, яка виникла з 1 березня 2015 року.

Вказані обставини підтверджені матеріалами справи.

Спірним у справі є протиправність дій відповідача щодо відмови позивачеві у відновленні допомоги при народженні дитини з дня припинення.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII). Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Згідно з частиною першою статті 1 зазначеного Закону громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

За приписами пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 2811 одним з видів державної допомоги сім'ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина 1 статті 5, частина 1 статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону № 2811-XII.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року). Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок про те, що заява про призначення допомоги при народженні дитини подається одним з батьків дитини в письмовій формі до органів соціального захисту за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 591/610/16.

В силу вимог частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з нормами частини 6 зазначеної статті висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частинами 7, 9 статті 11 Закону № 2811-XII визначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (надалі - Закон № 1706-VII).

Згідно з нормами статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на соціальне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

З аналізу норм статті 11 Закону № 2811-XII вбачається, що визначені законодавством підстави припинення виплати допомоги при народженні дитини є вичерпними. Суд зауважує, що для припинення виплати допомоги при народженні дитини повинні також бути передбачені саме законом. Ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов'язки громадянина, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров'я, екологічної безпеки. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Згідно з частиною 3 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Таким чином, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Нормами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Таким чином, доводи відповідача щодо відмови у поновленні виплати допомоги при народженні дитини у зв'язку з відсутністю відмітки територіального підрозділу ДМС, необхідності застосування норм постанов Кабінету Міністрів, якими визначений порядок припинення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, є безпідставними, оскільки пріоритетними для застосування у спірних правовідносин є саме вимоги Закону № 2811-XII. Крім того, доводи відповідача щодо порушення позивачем строку звернення для поновлення виплати допомоги при народженні є безпідставним, оскільки зазначене порушення було здійснено внаслідок неправомірного припинення виплати допомоги уповноваженими державними органами.

Суд зазначає, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції, виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що рішення відповідача про відмову в продовженні виплати державної допомоги при народженні дитини, прийнято відповідачем без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Позивач просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у відновленні допомоги при народженні дитини з дня припинення, тобто з 1 березня 2015 року, проте, як вже було встановлено судом вище, у цей період позивач перебував на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, тому підстав для задоволення позову в цій частині у суду відсутні.

Крім того, позивач просив суд скасувати рішення відповідача від 21 червня 2018 року № 03-41/1536 про відмову у відновлення допомоги при народженні дитини. Проте, як встановлено матеріалами справи, позивачу з 1 травня 2018 року вже було поновлено виплату допомоги, тому суд не вбачає підстав для скасування зазначеного рішення.

Також позивач просив суд зобов'язати відповідача відновити виплати допомоги при народженні дитини, починаючи з березня 2015 року. Проте, суд вже зазначав, що відповідачем з 1 травня 2018 року виплата допомоги була відновлена, проте без сплати заборгованості, яка виникла з 1 березня 2015 року.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З урахуванням вищевикладеного та з метою ефективного захисту порушених прав, свобод, інтересів позивача, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом зобов'язання відповідача виплатити заборгованість по допомозі при народження дитини, яка виникла з 1 березня 2015 року.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ч. 5 ст. 250, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325, ст. ст. 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року у справі № 0540/6707/18-а за позовом ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради про визнання протиправними дії, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Повний текст постанови складений та підписаний 19 грудня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: А.А. Блохін

І.Д. Компанієць