Справа № 805/2988/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 грудня 2018 року

Київ

справа №805/2988/16-а

адміністративне провадження №К/9901/22966/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Стародуба О.П.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу №805/2988/16-а

за позовом ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2017 року, ухвалену у складі колегії суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М.,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання незаконними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо зупинення виплати пенсії з вересня 2014 року по вересень 2015 року та з червня 2016 року по теперішній час; зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити нарахування пенсії; визнання дій Пенсійного фонду України та всіх служб, які стали незаконно збирати інформацію щодо місця проживання, вільний вибір місця проживання та вільне залишення території України, неправомірними та стягнення з Пенсійного фонду України 1000000грн. у якості відшкодування понесеної моральної шкоди.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 9 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що виплату пенсії позивачу з вересня 2014 року по вересень 2015 року було припинено внаслідок положень законодавства. При цьому, вказана заборгованість виплачена позивачу 27 листопада 2015 року, що свідчить про відсутність спору. Припинення виплати пенсії позивачу у 2016 році є наслідком прийняття 30 серпня 2016 року рішення №18-3 Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб, а тому є правомірними. Також, суд першої інстанції дійшов висновку і про необґрунтованість решти позовних вимог з тих підстав, що звертаючись з заявою про відновлення пенсії на підконтрольній частині України позивач попередньо надав згоду на збір інформації, чим і уповноважив державний орган на виконання визначених дій, при цьому, структурний підрозділ управління соціального захисту вчиняв спірні дії виключно внаслідок волевиявлення позивача.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2017 року скасовано постанову Донецького окружного адміністративного суду від 9 листопада 2017 року та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 19 вересня 2016 року № 38 про відмову в поновленні пенсії.

Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити пенсійні виплати ОСОБА_2 з серпня 2016 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, апеляційний суд висновку про те, що припинення позивачу виплати пенсії суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеними в частині першій статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема, вказує, що за результатами розгляду протоколу засідання Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб, яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії, Головним управлінням обґрунтовано прийнято рішення про відмову у поновленні виплати пенсії, що узгоджується з вимогами п. 14 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам".

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Суд, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін, з огляду на нижченаведене.

Суди встановили, що ОСОБА_2 є інвалідом ІІІ групи безстроково з 01.08.2013 за захворюванням, отриманим в період проходження військової служби, має статус особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України та району проведення АТО (про що позивачу видано довідку від 27.10.2015 №) і отримує пенсію з урахуванням специфіки такого статусу.

Згідно з дослідженою судами роздруківкою електронної пенсійної справи позивача, останній отримував пенсію по липень 2016 року включно. Відповідно до протоколу засідання Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб від 30 серпня 2016 року №18-3 позивачу відмовлено у призначенні виплати пенсії на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 25 серпня 2016 року. В протоколі зазначено, що при відвідуванні адреси позивача у АДРЕСА_1 яку зазначив позивач в картці особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО) АДРЕСА_1 посадовими особами було залишено повідомлення 22 серпня 2016 року про необхідність з'явитись до управління. Оскільки він не з'явився протягом трьох днів, комісією прийнято рішення про відмову у призначенні виплати пенсії.

19 вересня 2016 року Головне управління Пенсійного фонду України прийняло рішення №38, яким позивачу було відмовлено в поновленні пенсії на підставі Протоколу засідання Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб від 30 серпня 2016 року № 18-3.

Не погоджуючись із такими діями, зокрема, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Так, спірним у даній справі є припинення виплати позивачу пенсії з 1 серпня 2016 року.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Принципи, засади та механізм функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009) 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Встановивши те, що виплата пенсії позивачу припинена не з підстав, передбачених Законом № 1058-IV, апеляційний суд обґрунтовано вказав на протиправність таких дій відповідача та зобов'язав ГУ ПФУ здійснити нарахування та виплату належної позивачу пенсії.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України.

Тобто, за приписами наведеної норми умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:

1) подала заяву про відмову від довідки;

2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину;

3) повернулася до покинутого місця постійного проживання;

4) виїхала на постійне місце проживання за кордон;

5) подала завідомо недостовірні відомості.

За приписами пункту 71 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509, у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Проте, жоден з таких випадків Управлінням не застосований та не доведений.

Ураховуючи вищенаведене, Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про необґрунтованість рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Відповідачем постанова апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому, з урахуванням вимог 341 КАС України, не переглядається.

За змістом частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Апеляційний суд ухвалив судове рішення правильно застосувавши норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 343, 350, 356 КАС України, Суд, -

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2017 року у справі №805/2988/16-а залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

О.П. Стародуб ,

Судді Верховного Суду