Справа № 813/3584/17
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/831/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Герман О.В.,

прокурора Цинайкео Н.І.,

представника апелянта Юркевича Ю.М.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Приватного підприємства «Експрес-зв'язок» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року у справі № 813/3584/17 за адміністративним позовом Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області до Стебницької міської ради Львівської області в особі виконавчого комітету про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Гулик А.Г. в м. Львові Львівської області 29.11.2018 року, згідно з журналом судового засідання 14:48 год., відомості про дату складання повного тексту рішення у справі відсутні), -

ВСТАНОВИВ:

Дрогобицька місцева прокуратура Львівської області (далі - позивач) звернулася з адміністративним позовом до Стебницької міської ради Львівської області (далі - відповідач, Стебницька міська рада) в особі виконавчого комітету про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язати вчинити дії. Просить визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині невиконання рішення виконавчого комітету Стебницької міської ради від 27.04.2016р. № 31 «Про демонтаж п'яти тимчасових споруд та малих архітектурних форм», не дотримання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про благоустрій населених пунктів», Закону України «Про місцеве самоврядування» та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності щодо металевого кіоску по вул. Куліша, 1 (на території автостанції) та літнього майданчику на вул. Грушевського, 2 в м. Стебнику; зобов'язати відповідача виконати рішення виконавчого комітету Стебницької міської ради від 27.04.2016р. № 31 «Про демонтаж п'яти тимчасових споруд та малих архітектурних форм» відповідно до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності щодо демонтажу металевого кіоску по вул. Куліша, 1 (на території автостанції) та літнього майданчику на вул. Грушевського, 2 в м. Стебнику.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржило Приватне підприємство «Експрес-зв'язок» (далі - апелянт, ПП «Електрозв'язок»), яке покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на непідсудність даної справи судам адміністративної юрисдикції внаслідок наявності спору можливе порушення речових прав територіальної громади м. Стебника. Суд першої інстанції не з'ясував, кому належать тимчасові споруди, які підлягали знесенню, не залучив до участі у справі осіб, які є їх власниками. Звертає увагу на безпідставність покладення на відповідача як представницького органу територіальної громади, обов'язку з виконання рішення свого ж виконавчого органу.

В судовому засіданні представник апелянта наполягав на задоволенні апеляційної скарги, надав пояснення тотожні викладеним в апеляційній скарзі обґрунтуванням.

Прокурор, скориставшись правом, передбаченим ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити оскаржуване судове рішення без змін, відмовивши в задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням виконавчого комітету Стебницької міської ради від 27.04.2016 № 31 «Про демонтаж п'яти тимчасових споруд та малих архітектурних форм» доручено ДП «Стебниккомунсервіс» у місячний термін виконати всі роботи щодо демонтажу самовільно встановлених малих архітектурних форм та тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, встановлених у м. Стебник за адресами:

- металевий кіоск по вул. М. Грушевського, 10 (біля газетного кіоску «Високий Замок»);

- два кіоски та металевий паркан по вул. П. Куліша, 1;

- літній майданчик по вул. Грушевського, 2.

З відповіді Стебницької міської ради Львівської області від 04.08.2017 № 824 вбачається, що у зв'язку зі зміною керівництва ДП «Стебниккомунсервіс» рішення комітету Стебницької міської ради від 27.04.2016 № 31 «Про демонтаж п'яти тимчасових споруд та малих архітектурних форм» виконане не в повному обсязі.

Згідно з відповіддю Стебницької міської ради Львівської області від 11.09.2017 № 978 рішення комітету Стебницької міської ради від 27.04.2016 № 31 «Про демонтаж п'яти тимчасових споруд та малих архітектурних форм» не виконане в частині демонтажу металевого кіоску по вул. Куліша, 1 (на території автостанції) та літнього майданчику на вул. Грушевського, 2 в м. Стебнику.

У зв'язку з безпідставним невиконанням відповідачем рішення комітету Стебницької міської ради від 27.04.2016 № 31 «Про демонтаж п'яти тимчасових споруд та малих архітектурних форм» прокурор 11.10.2017 року звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно не виконав в повному обсязі рішення виконавчого комітету Стебницької міської ради від 27.04.2016 № 31 «Про демонтаж п'яти тимчасових споруд та малих архітектурних форм».

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з частинами 1, 2 статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

З аналізу вищенаведених норм, колегія суддів зазначає, що Стебницька міська рада не є підконтрольною своєму виконавчому комітетові, а задоволення судом першої інстанції даного адміністративного позову прямо суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Крім того, апеляційний суд зазначає, що в даній справі Стебницька міська рада є неналежним відповідачем, оскільки згідно тексту рішення виконавчого комітету Стебницької міської ради від 27.04.2016р. № 31 «Про демонтаж п'яти тимчасових споруд та малих архітектурних форм» його виконання доручено ДП «Стебниккомунсервіс», але ніяк не Стебницькій міській раді.

Щодо покликань позивача на те, що Виконавчий комітет Стебницької міської ради належить до Стебницької міської ради і є його структурною одиницею, колегія суддів зазначає, що згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що Стебницька міська рада та Виконавчий комітет Стебницької міської ради є самостійними юридичними особами, а отже, в розумінні ст. 46 КАС України наділені самостійною адміністративною процесуальною правосуб'єктністю.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що на Стебницьку міську раду Львівської області, яка є відповідачем у даному спорі, не покладено жодного обов'язку щодо виконання рішення виконавчого комітету Стебницької міської ради від 27.04.2016 № 31 «Про демонтаж п'яти тимчасових споруд та малих архітектурних форм», як це зазначено у позові.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що положення ст. 48 КАС України та ст. 52 КАС України закріплюють можливість виключно суду першої інстанції, за умови згоди позивача та незмінності підсудності адміністративної справи, допустити заміну неналежної сторони у справі, тоді як суд апеляційної інстанції таким правом не наділений.

З огляду на зазначені вище обставини апеляційний суд приходить до висновку про те, що позов Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області пред'явлено до Стебницької міської ради Львівської області, яка є неналежним відповідачем у даній справі, а відтак відсутні правові підстави для задоволення такого.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення апелянт є власником нежитлового приміщення - кафе-бару та магазину за адресою: м. Стебник, вул. Грушевського М., 2, тобто за тією ж адресою, що й літній майданчик, щодо знесення якого винесене рішення Виконавчого комітету Стебницької міської ради від 27.04.2016 року № 31.

ПП «Екеспрес-Зв'язок» вважає себе власником даного літнього майданчика і посилається на наявний між ним спір щодо даного об'єкту з Комунальним підприємством «Ринок «Прикарпаття».

Суд першої інстанції не з'ясував, чи порушуються права та інтереси ПП «Експрес-Зв'язок», як власника приміщення за адресою, де розташований літній майданчик, що підлягає знесенню.

Прокурор, заперечуючи проти доводів апелянта про порушення оскаржуваним судовим рішенням прав та інтересів ПП «Експрес-Зв'язок», надав суду лист КП «Ринок «Прикарпаття» від 23.08.2018 року № 19, в якому повідомляється про те, що земельна ділянка по вул. Грушевського 2а перебуває в користуванні КП «Ринок «Прикарпаття», договір оренди з ПП «Експрес-Зв'язок» на земельній ділянці під літнім майданчиком не укладався, КП «Ринок «Прикарпаття» не погоджувало вказаному підприємству встановлення літнього майданчика.

В той же час прокурором не враховано, що літній майданчик, який підлягає знесенню відповідно до рішення Виконавчого комітету Стебницької міської ради (вул. Грушевського, 2) та земельна ділянка, зазначена у листі КП «Ринок «Прикарпаття» (вул. Грушевського, 2а) мають різі адреси, а відтак вказаний лист ніяк не спростовує доводів апелянта про порушення його прав, а лише підтверджує аргументи ПП «Експрес-Зв'язок» наявність між ним та іншою особою спору щодо даного майна.

До того ж, доказ, який на думку апелянта підтверджує незаконність розміщення літнього майданчика, що підлягає знесенню, отриманий після ухвалення спірного судового рішення, а прокурором не доведено, що з поважних причин даний доказ не міг бути наданий до суду першої інстанції, що відповідно частини 4 ст. 308 КАС України не дає підстав для прийняття зазначеного доказу апеляційним судом.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта, що оскаржуваним судовим рішенням порушені його законні права, і він мав право на оскарження судового рішення, з яким не погоджується.

На думку апеляційного суду самостійною підставою для задоволення апеляційної скарги є відсутність порушеного права та інтересу як безпосередньо прокурора, так і держави, в інтересах якої звернувся з позовом прокурор.

Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Разом з тим, частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Аналіз частин третьої, четвертої статті 53 КАС України у взаємозв'язку з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що участь прокурора в судовому процесі в адміністративних судах (в тому числі касаційне оскарження судових рішень) стає можливою за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу.

Таким чином, згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У разі відсутності суб'єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право:

1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб'єктів, у порядку, визначеному законом;

2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

Аналіз частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб'єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб'єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

Крім того, відповідно до статті 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Пунктом 1 частини 3 ст. 2 КАС України визначено, що верховенство права є однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно частини 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Суд враховує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).

Пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить про те, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Так, у наданому суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, поясненнях у судовому засіданні прокурора не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення до суду від імені суб'єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що орган місцевого самоврядування повідомив прокурора про тимчасову неможливість виконання рішення Виконавчого комітету Стебницької міської ради від 27.04.2016 року № 31 у зв'язку зі зміною керівництва ДП «Стебниккомунсервіс».

Тобто будь-яких підстав вважати про самоусунення Стебницької міської ради та її виконавчого органу від виконання покладених на них обов'язків у сфері земельного законодавства, благоустрою населених пунктів, неналежного їх виконання немає.

Відповідно до частини 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позиція, аналогічна викладеній в мотивувальній частині даного рішення щодо безпідставності звернення до суду прокурора викладена в ухвалі Верховного Суду від 19.07.2018 року по справі № 822/1169/17.

Згідно частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до положень ст. 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин 1 та 2 ст. 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції у справі, що розглядається, не повно з'ясував обставини справи, не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 242, 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Експрес-зв'язок» задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року у справі № 813/3584/17 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повний текст судового рішення складено 18.12.2018