Справа № 463/3386/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 грудня 2018 року

Київ

справа №463/3386/16-а

адміністративне провадження №К/9901/33458/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Стародуба О.П.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами у касаційній інстанції адміністративну справу №463/3386/16-а

за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років і зобов'язання призначити пенсію, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Личаківського районного суду м.Львова від 22 грудня 2016 року, ухвалену у складі головуючого судді Головатого Р.Я., та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2017 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді Сапіги В.П., суддів Носа С.П., Обрізка І.М.,

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду у Личаківському районі м. Львова про відмову у призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов'язати відповідача призначити пенсію за вислугу років згідно із ч.1 ст.86 Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Личаківського районного суду м.Львова від 22 грудня 2016 року, зміненою постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Суди встановили, що ОСОБА_2 30.06.2016 звернулась із заявою до Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова про призначення пенсії відповідно до вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

30.06.2016 Управлінням Личаківському районі м. Львова прийнято рішення №2172, яким відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку із скасуванням норм Закону, що регулюють порядок призначення пенсії, на підставі Закону №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Не погоджуючись з такими діями та рішенням пенсійного органу позивач оскаржила їх до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що вислуга років позивача станом на 30.06.2016 становила менше 22 років 6 місяців та дійшов висновку, що період роботи з 01.08.1991 по 29.12.1996 на посаді секретаря-друкарки прокуратури Залізничного району м.Львова, та з 30.12.1996 по 27.01.1997 на посаді спеціаліста 2-ої категорії на підставі ст.25 Закону України «Про державну службу», не може бути зарахований до вислуги років, що дає право на пенсію згідно зі ст.86 Закону України «Про прокуратуру».

Апеляційний суд змінив постанову суду першої інстанції в частині мотивів ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог та зазначив, що частини 3, 4, 6, 11 ст.50-1 Закону №1789, які є чинними, не містять положень щодо визначення права на пенсійне забезпечення.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У поданих запереченнях відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення.

Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про часткове задоволення скарги з огляду на таке.

Згідно пункту 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону № 213-VIII у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону №213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

Проте, 15 липня 2015 року набрав чинності Закон №1697-VII.

Отже, Законом №213-VIII скасовані діючі станом на 1 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, а не система спецпенсій взагалі.

Закон N 1789-XII частково втратив чинність з 15 липня 2015 року у зв'язку з набранням чинності Законом N 1697-VII, який є чинним і на сьогодні.

Статтею 86 Закону N 1697-VII визначено і на теперішній час регулюється питання забезпечення прокурорів і слідчих органів прокуратури України.

Частиною 1 цієї статті передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Згідно з ч.6 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

До прокурорських посад, зазначених у статті 15 вказаного Закону належать: 1) Генеральний прокурор України; 2) перший заступник Генерального прокурора України; 3) заступник Генерального прокурора України; 4) заступник Генерального прокурора України - Головний військовий прокурор; 4-1) заступник Генерального прокурора України - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; 5) керівник підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі перший заступник та заступник Головного військового прокурора, керівник підрозділу Головної військової прокуратури на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України); 6) заступник керівника підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); 7) прокурор Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); 8) керівник регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 9) перший заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 10) заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 11) керівник підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 12) заступник керівника підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 13) прокурор регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 14) керівник місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 15) перший заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 16) заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 17) керівник підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 18) заступник керівника підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 19) прокурор місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої).

Як установлено, позивач з 01.08.1991 працювала на посаді секретаря-друкарки прокуратури Залізничного району м. Львова, з 30.12.1996 переведена на посаду спеціаліста 2-ї категорії на підставі ст.25 Закону України «Про державну службу», присвоєно 13 ранг державного службовця та прийнято присягу державного службовця, та звільнена за власним бажанням 27.01.1997, а 31.01.1997 призначена на посаду помічника прокурора Франківського району м.Львова.

Разом з тим, ОСОБА_2 закінчила Львівський державний університет ім. Івана Франка та отримала повну вищу освіту лише у 1998 року, а тому правильними є висновки суду першої інстанції, що період роботи з 01.08.1991 по 29.12.1996 на посаді секретаря-друкарки прокуратури Залізничного району м.Львова, та з 30.12.1996 по 27.01.1997 на посаді спеціаліста 2-ої категорії на підставі Закону України «Про державну службу», не можуть бути зараховані до вислуги років, що дає право на пенсію згідно зі ст.86 Закону України «Про прокуратуру», оскільки посада секретаря-друкарки не входить до переліку посад, робота на яких зараховується до вислуги років, а посаду спеціаліста 2-ої категорії позивач обіймала без вищої освіти.

За наведених вище обставин, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що на час звернення із заявою про призначення пенсії наявна у позивача вислуга років становила менше 22 років 6 місяців, відтак позивач не набула право на пенсійне забезпечення за вислугу років, передбачене ч.1 ст.86 Закону України «Про прокуратуру», тому відповідачем 30.06.2016 правомірно прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії.

Відповідно до статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції скасував судове рішення, яке відповідає закону, Суд приходить висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції повністю та залишення в силі судового рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 344, 349, 352, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2017 року скасувати.

Постанову Личаківського районного суду м.Львова від 22 грудня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

О.П. Стародуб ,

Судді Верховного Суду