Справа № 807/568/18
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/3258/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судових засідань Коваль Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2018 року у справі за його позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Міністерства внутрішніх справ України про визнання неправомірними дій, скасування наказів, поновлення на рівнозначній посаді та зобов'язання вчинити дії ,

суддя у І інстанції Дору Ю.Ю.,

час ухвалення рішення 9 год. 59 хв.,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складення повного тексту рішення 16 жовтня 2018 року,

ВСТАНОВИВ :

21 червня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

скасувати наказ управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (далі - УМВС) від 21 травня 2018 року № 105 о/с в частині скасування пункту наказу УМВС від 7 грудня 2015 року № 62 о/с щодо звільнення з органів внутрішніх справ з 8 грудня 2015 року старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2, інспектора-чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту (наповнення 19 ліжко-місць) УМВС у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) відповідно до пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ і поновлення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 на посаді інспектора-чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту (наповнення 19 ліжко-місць) УМВС від 8 грудня 2015 року;

скасувати наказ УМВС від 21 травня 2018 року № 106 о/с, яким старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2, інспектора-чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту (наповнення 19 ліжко-місць) УМВС з 22 травня 2018 року зараховано у розпорядження УМВС, звільнивши із займаної посади;

зобов'язати УМВС, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області (далі - ГУ НП) та Міністерство внутрішніх справ України (далі - МВС) за весь час перебування ОСОБА_2 у розпорядженні УМВС нарахувати грошове забезпечення за посадою, рівнозначною посаді інспектора-чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту (наповнення 19 ліжко-місць) УМВС, згідно із штатною чисельністю ГУ НП.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2018 року у справі № 807/568/18 позов було задоволено частково. Зобов'язано УМВС нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за період його перебування у розпорядженні УМВС з 21 травня 2018 року по 30 липня 2018 року у розмірі 8 666,66 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що наказ УМВС від 21 травня 2018 року №105 о/с в частині поновлення ОСОБА_2 на раніше займаній посаді прийнятий на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, а отже є правомірним. Наказ УМВС № 106 о/с від 21 травня 2018 року про зарахування ОСОБА_2 з 22 травня 2018 року у розпорядження УМВС прийнято у зв'язку із організаційно-штатними змінами та створенням Національної поліції з ліквідацією територіальних органів внутрішніх справ, як юридичних осіб публічного права, скороченням усіх працівників міліції та втратою чинності штаті органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС.

При вирішенні питання щодо нарахування та стягнення на користь ОСОБА_2 грошового забезпечення за час перебування у розпорядженні УМВС з 21 травня 2018 року по 30 липня 2018 року суд першої інстанції на підставі аналогії закону застосував законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем, який у своїй скарзі просить його скасувати та прийняте нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при вирішенні питання про стягнення на користь позивача грошового забезпечення не врахував розміри посадового окладу, доплати за спеціальне звання та вислугу років ОСОБА_2, що суттєво зменшило розмір його грошового забезпечення. Вважає, що відповідач був зобов'язаний поновити ОСОБА_2 на посаді у національній поліції, а не на неіснуючій посаді в міліції. Додатково наполягає на тому, що УМВС незаконно зарахувало позивача у розпорядження, де той перебував протягом 71 доби у порушення вимог пункту 40 розділу IV Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 із наступними змінами і доповненнями (далі - Положення № 114), що є підставою для скасування оспорюваних наказів УМВС від 21 травня 2018 року № 105 о/с та № 106 о/с.

Представники позивача у ході апеляційного розгляду підтримали доводи, викладені у апеляційній скарзі. Просили скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов ОСОБА_2 у повному обсязі.

Інші учасники справи на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що постановою Закарпатського окружного адміністративного суд від 26 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року та постановою Верховного Суду від 15 березня 2018 року, було скасовано наказ УМВС від 7 грудня 2015 року № 6 о/с у частині звільнення позивача з 8 грудня 2015 року та вирішено поновити старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 на раніше займаній посаді інспектора - чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту (наповнення 19 ліжко - місць) УМВС.

На виконання вказаного судового рішення відповідачем УМВС було видано наказ від 21 травня 2018 року № 105 о/с, яким скасовано наказ УМВС від 7 грудня 2015 року № 62 о/с у частині звільнення з органів внутрішніх справ з 8 грудня 2015 року старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2, інспектора - чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту (наповнення 19 ліжко - місць) УМВС у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) відповідно до пунктів 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та Положення № 114, а також поновлено його на вказаній посаді від 8 грудня 2015 року.

Наказом УМВС від 21 травня 2018 року № 106 о/с старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2, інспектора-чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту (наповнення 19 ліжко - місць) УМВС із 22 травня 2018 року зараховано у розпорядження УМВС, звільнивши із займаної посади у зв'язку із організаційно-штатними змінами та створенням Національної поліції.

Оцінюючи правомірність оспорюваного позивачем наказу УМВС від 21 травня 2018 року № 105 о/с, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що такий було прийнято на виконання судового рішення, що вступило у законну силі та відповідно до приписів статті 1291 Конституції України і статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України було обов'язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

При цьому суд апеляційної інстанції додатково звертає увагу на те, що постановою Закарпатського окружного адміністративного суд від 26 квітня 2016 року у справі № 807/2436/15 УМВС було зобов'язано поновити ОСОБА_2 саме на займаній на час звільнення посаді інспектора-чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту (наповнення 19 ліжко - місць) з 8 грудня 2015 року і матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався про виконання вказаного судового рішення у інший спосіб у порядку Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Оцінюючи рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 щодо наказу УМВС № 106 о/с від 21 травня 2018 року, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до пункту 40 Положення № 114 призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів внутрішніх справ» було ліквідовано, як юридичні особи публічного права, територіальні органи МВС, у тому числі УМВС.

Наказом заступника Міністра внутрішніх справ України «Про організаційно-штатні питання» від 6 листопада 2015 року № 1388 було скорочено всі штатні посади органів МВС.

Таким чином, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що за таких обставин наказ УМВС № 106 о/с від 21 травня 2018 року про зарахування ОСОБА_2 у розпорядження УМВС не можна визнати протиправним, так як посади інспектора-чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту (наповнення 19 ліжко-місць) УМВС на той час у штатному розписі не існувало і такий організаційний захід був вимушеним.

Покликання апелянта, як на підставу скасування вказаних наказів УМВС від 21 травня 2018 року № 105 о/с та № 106 о/с, на факт перебування у розпорядженні УМВС 71 добу, на переконання апеляційного суду, є безпідставними, оскільки вказана обставина не була підставою для їх прийняття і виникла після цього.

Даючи оцінку оскаржуваному рішенню суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про виплату ОСОБА_2 грошового забезпечення за період перебування у розпорядженні УМВС у період з 21 травня 2018 р. по 30 липня 2018 року, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що на час виникнення спірних правовідносин постанова Кабінету Міністрів України № 1294 від 7 листопада 2007 року «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб органів внутрішніх справ», наказ МВС № 499 від 31 грудня 2007 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896, втратили чинність і не могли бути застосовані.

Окрім того, оскільки ОСОБА_2 не проходив службу в лавах Національної поліції, то на нього не поширювалися приписи статті 94 Закону України «Про Національну поліцію», постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та наказу МВС від 6 квітня 2016 року № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання».

Відтак суд апеляційної інстанції вважає правомірним застосування судом першої інстанції на підставі частини 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України до спірних правовідносин аналогії закону в частині стягнення грошового забезпечення за час перебування ОСОБА_2 у розпорядженні УМВС за період з 21 травня 2018 року по 30 липня 2018 року.

Тому слід погодитися із судом першої інстанції про можливість визначення розміру таких виплат на користь позивача на підставі статей 94, 95 Кодексу законів про працю України та статей 1, 3, 4, 8, 10 Закону України «Про оплату праці» шляхом стягнення з УМВС на користь ОСОБА_2 мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у місячному розмірі на рівні 3723,00 грн. у відповідності до приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до довідки УМВС про доходи № 214 від 21 липня 2016 року грошове забезпечення позивача ОСОБА_2 на час перебування його на службі в органах внутрішніх справ було значно меншим за визначену судом суму виплат, а отже його права при цьому жодним чином порушені не були.

Одночасно апеляційний суд відхиляє вимоги апелянта про те, що при визначенні розміру таких виплат не було враховано розміру посадового окладу, доплати за спеціальне звання та вислугу років ОСОБА_2 з огляду на відсутність для цього законодавчих підстав.

Порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2018 року у справі № 807/568/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Л. П. Іщук
Постанова у повному обсязі складена 21 грудня 2018 року.