Справа № 280/4995/18
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року Справа № 280/4995/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Новікової І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

26 листопада 2018 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії з 01.07.2018 та зобовязати відповідача відновити позивачу виплату пенсії з 01.07.2018.

Ухвалою суду від 29.11.2018 відкрито спрощене (письмове) позовне провадження у справі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що він має статус внутрішньо переміщеної особи, проте, відповідачем починаючи з 01.07.2018 пенсійні виплати позивачу не проводяться. Вказує, що при зверненні до ГУПФУ в Запорізькій області позивачу надано розяснення про те, що виплата пенсії буде поновлена відповідно до рішення комісії, що передбачене порядком затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365. Проте, на протязі 6-ти місяців після звернення до відповідача з заявою про виплату пенсії, пенсія позивачу так і не виплачується, чим порушуються права та законні інтереси позивача. Позивач вважає, що така підстава для не виплати пенсії не передбачена Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у звязку з чим відповідачем безпідставно не проводяться пенсійні виплати. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Від відповідача до суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив та зазначив, що відповідачем жодних дій спрямованих на припинення пенсійних виплат позивачу не вчинялось, оскільки виплата пенсії була припинена за старим місцем обліку позивача ГУ ПФУ в Луганській області, що підтверджується атестатом про зняття з обліку. Щодо поновлення пенсійних виплат відповідач вказав на те, що після надходження до відповідача заяви позивача про поновлення здійснення пенсійних виплат, відповідач, відповідно до порядку визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365, звернувся до структурного підрозділу Бердянської міської ради з питань соціального захисту населення щодо поновлення пенсійних виплат позивачу. Разом з тим, від структурного підрозділу Бердянської міської ради з питань соціального захисту населення до ГУПФУ в Запорізькій області не надходило жодних рішень щодо призначення пенсійних виплат позивачу. Вважає дії ГУПФУ в Запорізькій області правомірними та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

На підставі приписів ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області та отримував пенсію за вислугою років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до наданого до матеріалів адміністративної справи Атестату про зняття з обліку у звязку зі зміною місця проживання, виданого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області, з 01 липня 2018 року позивача знято з пенсійного обліку у зазначеному Управлінні у звязку із зміною місця проживання.

Згідно довідки від 31.07.2018 №/24842, виданої управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради, ОСОБА_1 взято на облік як внутрішньо переміщену особу за адресою: 71100, Запорізька область, м. Бердянськ, пров. Харківський, буд.14.

Крім того, 31.07.2018 позивач звернувся до ГУПФУ в Запорізькій області з заявою про призначення пенсії.

З матеріалів адміністративної справи встановлено, що листами від 10.08.2018, 28.08.2018, 26.09.2018 та 29.10.2018 відповідач, на виконання постанов Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №352 та №365, звертався до Управління праці та соціального захисту населення Бердянської міської ради зі списками на отримання інформації для призначення (відновлення) виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, до яких включено ОСОБА_1

Також, листом ГУПФУ в Запорізькій області від 19.10.2018 №2119/Р-9 позивача було повідомлено проте, що відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюється відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365, на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Зазначено, що на виконання зазначеного Порядку головне управління листом від 10.08.2018 направило список на отримання інформації для призначення (відновлення) виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам. Оскільки вказана інформація до головного управління не надійшла, листами від 28.08.2018 та 26.09.2018 зроблено повторні запити до управління соціального захисту населення Бердянської міської ради.

Позивача повідомлено про те, що пенсія буде виплачена у найкоротший термін за умови прийняття рішення Комісією щодо її поновлення.

Позивач не погодившись з діями відповідача щодо нездійснення пенсійних виплат, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії з 01.07.2018, суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що під діями з припинення виплати пенсії слід розуміти активну поведінку субєкта владних повноважень, яка спрямована на прийняття рішення щодо припинення виплати пенсії.

В даному випадку з матеріалів адміністративної справи встановлено, що виплата позивачу пенсії з 01.07.2018 була припинена у звязку із зміною місця проживання та перереєстрацією позивача з обліку в ГУПФУ в Луганській області на ГУПФУ в Запорізькій області.

Тобто, в даному випадку відсутнє рішення ГУПФУ в Запорізькій області, яким би було вирішено припинити здійснення пенсійних виплат позивачу, що зумовлює висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій ГУПФУ в Запорізькій області щодо припинення виплати позивачу пенсії з 01.07.2018.

Стосовно позовних вимог про зобовязання відповідача поновити проведення пенсійних виплат з 01.07.2018, суд зазначає наступне.

За приписами статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Суд зазначає, що Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального звязку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом (далі Закон №2262).

Відповідно до ч.1 ст.1-1 Закону №2262, законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно ч.1 ст.10 Закону №2262, призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.

Статтею 49 Закону №2262 передбачено, що пенсію згідно з цим Законом призначають органи Пенсійного фонду України.

Документи про призначення пенсії розглядає орган Пенсійного фонду України і не пізніше ніж у 10-денний строк з дня їх надходження приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії.

Документом, який підтверджує призначення пенсії, є пенсійне посвідчення, що видається органом Пенсійного фонду України.

Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причини орган Пенсійного фонду України видає (надсилає) заявникові не пізніше ніж протягом 5 днів після прийняття відповідного рішення.

З наданого до матеріалів адміністративної справи відзиву судом встановлено, що на підставу нездійснення позивачу пенсійних виплат позивач посилається на неотримання рішення Комісії УПСЗН ВК Бердянської міської ради про призначення позивачу виплат.

Разом з тим, суд звертає увагу на ту обставину, що відповідно до приписів Закону №2262, саме на відповідача покладено обовязок щодо призначення пенсії за вислугу років.

Суд зазначає, що 20 жовтня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», який відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Статтею 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у звязку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

З матеріалів адміністративної справи встановлено, що ОСОБА_1 було взято на облік як внутрішньо переміщену особу, що підтверджується довідкою від 31.07.2018 №/24842, яка видана УПСЗН ВК Бердянської міської ради.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України. Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним відповідно до пункту 3 цієї постанови тристороннім договором.

Постановою Кабінету Міністрів від 08.06.2016 року №352 було також внесено зміни до Постанови №509, згідно яких встановлено, що довідка діє безстроково; довідка, видана до 20 червня 2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Суд зазначає, що Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» або іншим законом з питань пенсійного забезпечення не передбачено будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, є лише підстави припинення виплати відповідно до статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», але жоден з таких випадків управлінням не за застосований та не доведений.

Відповідно до ч.1 ст.52 Закону №2262, пенсіонерам з числа військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

Виплата пенсій провадиться за поточний місяць загальною сумою у встановлений строк, але не пізніше останнього числа місяця, за який виплачується пенсія (ч.3 ст.52 Закону №2262).

Суд зазначає, що Законом №2262 передбачено, що пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється (ч.2 ст.2 Закону №2262).

Інших підстав для припинення виплати пенсії призначеної за вислугу років Закон №2262 не містить.

В свою чергу, відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з частиною другою статті 49 цього ж закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Як встановлено судом, виплата пенсії позивачу не здійснюється відповідачем з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 08.06.2018 №365, у звязку із неотриманням рішення Комісії УПСЗН ВК Бердянської МР про призначення позивачу соціальних виплат.

Водночас, ані Закон №2262, ані Закон №1058, такої підстави для невиплати пенсії не містить.

Більш того, як зазначено судом вище, Законом №2262 повноваження та обовязок щодо призначення пенсії покладено саме на органи Пенсійного фонду України, а не органи соціального захисту населення.

Суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що Законами №2262 та №1058 чітко визначено, що припинення виплати пенсій можливо лише у випадках встановлених Законом, а прийняті постанови Кабінету Міністрів України, на які посилається відповідач, не можуть вносити зміни чи доповнювати підстави для поновлення/припинення пенсійних виплат встановлені зазначеними Законами.

Особливу увагу суд звертає на те, що згідно ч.3 ст.1-1 Закону №2262, зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Посилання відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень пункту постанов Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08 червня 2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», суд не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону №1706-VII, Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Частиною другою статті 20 Закону №1706-VII визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Проте наведені положення Закону №1706-VII не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону №1706-VII).

Отже, ураховуючи наведені положення Закону №1706-VII, суд вважає, що прийняття законодавцем зазначеного Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в Законах №2262 та №1058.

Суд зазначає, що у звязку із прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365, склалась ситуація коли позивач протягом 6 місяців не отримує пенсійні виплати, оскільки на запит Пенсійного фонду не надходить відповідь від Комісії УПСЗН, чим порушуються права та законні інтереси позивача.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Аналогічні правові висновки викладені у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи №805/402/18, правові висновки якого суд має враховувати при прийнятті рішення (частина 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено правомірність не здійснення пенсійних виплат позивачу, що зумовлює висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, пров. Харківський, буд.14, ІПН НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-Б, ) про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії задовольнити частково.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії з 01.07.2018.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі виготовлено та підписано 19.12.2018.

Суддя І.В. Новікова