Справа № 1640/2613/18
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 р. м. ХарківСправа № 1640/2613/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Мінаєвої О.М.

суддів: Макаренко Я.М. , Бартош Н.С.

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 по справі № 1640/2613/18, суддя Г.В. Костенко, м. Полтава

за позовом ОСОБА_1

до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

23.07.2018 року позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, в якому просив суд:

- визнати протиправним рішення Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №70 від 31.05.2018 р. про відмову в поновленні виплати пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 ОСОБА_1;

- зобов'язати Кременчуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити перерахунок розміру та поновити виплату пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 ОСОБА_1 з 07.09.2009 р., як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до ст.ст. 27, 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", доплатою до пенсії за понаднормовий стаж відповідно до частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 р.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 по справі № 1640/2613/18 адміністративний позов ОСОБА_1 до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії, в частині позовних вимог про зобов'язання Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити перерахунок розміру та поновити виплату пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 р. по 22.05.2018 р. залишено без розгляду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 по справі № 1640/2613/18 адміністративний позов ОСОБА_1 до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 31 липня 2018 року №89 про відмову ОСОБА_1 в поновленні виплати раніше призначеної пенсії в Україні.

Зобов'язано Кременчуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 23 травня 2018 року шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення. Зобов'язати відповідача здійснити перерахунок розміру та поновити виплату пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1 ОСОБА_1 з 07.10.2009 р., як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до ст.ст. 27, 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», доплатою до пенсії за понаднормативний стаж відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 р.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що, приймаючи зазначене рішення в частині відмови в задоволенні позову, суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття незаконного судового рішення по суті. Позивач зазначає, що суд першої інстанції зобов'язав відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком шляхом призначення її знову, також вважає, що суд першої інстанції безпідставно змінив вид пенсії, який необхідно поновити.

Фіксування судового засідання по справі за допомогою звукозаписувального пристрою згідно ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснювалось.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 24.12.1989 року була призначена пенсія за віком на пільгових умовах за списком №1.

У 1998 році позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 09.11.1997 року про зняття з обліку у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль та заяви про виплату наперед 6 пенсій у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль від 02.03.1998 р., відповідачем прийнято розпорядження від 02.03.1998 р. про зняття з обліку у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль.

23.05.2018 року представник ОСОБА_1, діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності, подав до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області особисту заяву позивача про поновлення пенсії.

Рішенням Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 31.05.2018 року №70 позивачу відмовлено у поновлені виплати раніше призначеної пенсії в Україні.

Рішенням Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 30.07.2018 р. №89 рішення Кременчуцького об'єднаного УПФУ Полтавської області від 31.05.2018 №70 скасовано; прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати раніше призначеної пенсії в Україні.

Відповідно до рішення Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 30.07.2018 року №89 відмовлено в поновленні пенсії у зв'язку із тим, що заява та документи для поновлення виплати пенсії подані з порушенням чинного законодавства України.

Не погодившись з відмовою у поновленні виплати пенсії, позивач звернулась з позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, громадянин України, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і громадянин України, який проживає на території України, що передбачено приписами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, а тому пенсія позивача має бути поновлена шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", з часу звернення до відповідача із заявою про її поновлення.

Відмовляючи в іншій частині позову, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до ст.ст. 27, 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" позивачу не передбачено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в позові з таких підстав.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 цього Закону передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп200 пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

В Рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп200 зазначено, що оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Пунктом 3 резолютивної частини рішення визначено звернути увагу Верховній Раді України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Відповідно до Закону України "Про Конституційний Суд України", а також рішення Конституційного суду України від 14.12.2000 року № 15-рп/2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з 07 жовтня 2009 року. Тобто з 07 жовтня 2009 року не існують встановлені п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" підстави для припинення виплати пенсії, а припинені виплати пенсій поновлюються.

Таким чином, після прийняття зазначеного рішення Конституційного Суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Положеннями статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на поновлення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 незалежно від того, що позивач проживає в Ізраїлі.

Проте наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права у порядку та строки, встановлені законом. Отже, після прийняття та опублікування рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп2009 та відсутність відновлення виплати пенсії, позивач мав дізнатися про порушення свого права.

З матеріалів справи встановлено, що позивач подав заяву про поновлення виплати пенсії до пенсійного органу лише 23.05.2018 року, тобто створив залежні від нього передумови для поновлення виплати пенсії.

Разом з тим, за захистом порушеного у 2009 році права позивач звернувся до суду через уповноваженого представника лише 23 липня 2018 році, тобто з пропуском строку звернення до суду.

У відповідності до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Оскільки ні адміністративний позов, ні матеріали справи не містять відомостей щодо існування об'єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009, вимоги за період з 07.10.2009 року по 22.05.2018 року ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 по справі № 1640/2613/18, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2018 року, залишено без розгляду.

Виходячи з приписів статей 122, 123 Кодексу адміністративного судочинства України, права позивача підлягають захисту з 23.05.2018 року, тобто з дати звернення представника позивача із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком.

Дана правова позиція узгоджена з висновками Верховного Суду у справах №408/2861-17-а від 30.01.2018 року, №757/12134/14-а від 20.02.2018 року, №199/5647 (2а/199/212/17) від 18.09.2018 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодлексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов'язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії позивачу з 23 травня 2018 року.

Між тим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги про зобов'язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу з 23 травня 2018 року шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки пенсія позивачу була призначена за віком на пільгових умовах за списком №1, яка повинна бути поновлена відповідачем, а не призначена знову.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним змінити резолютивну частину рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 по справі № 1640/2613/18, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Зобов'язати Кременчуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області провести поновлення та виплату пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 з 23 травня 2018 року."

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо безпідставної відмови у задоволенні вимог позивача в частині зобов'язання відповідача нарахувати компенсацію втрати частини доходів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

У порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права. Суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє, а на даний час права позивача в цій частині не порушені, оскільки з моменту припинення виплати пенсії, пенсія не тільки не виплачувалась, але і не нараховувалась, тому вказані вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, визначення розміру пенсії не входить до компетенції суду, а проводиться пенсійними органами згідно чинних нормативно-правових актів та з урахуванням матеріалів пенсійної справи.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11.07.2018 у справі 487/6923/16-а, від 10.07.2018 у справі № 404/6317/16-а, від 18.09.2018 у справі № 522/535/17.

Що стосується проведення індексації пенсії, то відповідно до статті 2 Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії. Враховуючи, що позивачу припинено виплату пенсії у 1998 році, із цього часу позивач пенсії не отримував, а індексації підлягають тільки одержані доходи, тому ці вимоги також обґрунтовано були залишені судом першої інстанції без задоволення.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про необюхідність змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Зобов'язати Кременчуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області провести поновлення та виплату пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 з 23 травня 2018 року."

Керуючись ст.ст. 243, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити резолютивну частину рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 по справі № 1640/2613/18, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Зобов'язати Кременчуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області провести поновлення та виплату пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 з 23 травня 2018 року."

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) Я.М. Макаренко Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 20.12.2018 р.