Справа № 803/940/18
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2893/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Федчук М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2018 року про відмову в забезпеченні позову у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" до Виконавчого комітету Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ТОВ ВТП "Санрайз"ЛТД про визнання протиправним та нечинним рішення в частині, -

суддя в 1-й інстанції - Димарчук Т.М.,

час ухвалення рішення - 30.08.2018 року, 14:43 год.,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - 03.09.2018 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ПАТ "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" звернулося в суд з позовом до відповідача - Виконавчого комітету Луцької міської ради, в якому просило визнати протиправним та нечинним пункт 2 рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №265-1 від 16 травня 2018 року «Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху».

Позивач подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії пункту 2 рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №265-1 від 16 травня 2018 року «Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху», в редакції рішення від 18 липня 2018 року №431-1.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2018 року відмовлено в забезпеченні позову у цій адміністративній справі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що пункт 2 рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради №265-1 від 16 травня 2018 "Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху" (в редакції рішення від 18 липня 2018 року №431-1), яким для учнів закладів загальної середньої освіти міста Луцька встановлено вартість проїзду в автобусах на міських маршрутах загального користування у розмірі 2,00 грн. за одну поїздку за наявності учнівського, студентського квитка є протиправним, оскільки відповідно до ч.2 ст.29 Закону України «Про автомобільний транспорт» органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону. Зазначає, що відповідач, стверджуючи про те, що вартість проїзду у автобусах на міських маршрутах загального користування для учнів закладів загальної загальної середньої освіти міста Луцька не є регульованим тарифом, намагається уникнути необхідності компенсації, яка передбачена ч.1 ст.15 Закону України «Про ціни і ціноутворення» та ч.2 ст.29 Закону України «Про автомобільний транспорт», що призводить до порушення інтересів перевізників, оскільки для перевезення кожного такого пасажира товариство та інші перевізники додатково витрачають близько трьох гривень. Крім того, звертає увагу, що згідно з ч.2 ст.15 Закону України «Про ціни і ціноутворення» установлення Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування державних регульованих цін на товари у розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, без визначення джерел для відшкодування різниці між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів не допускається та може бути оскаржено у судовому порядку, разом з тим, відповідач несвоєчасно здійснює перегляд регульованих тарифів, а також не здійснює компенсацію за пільгові перевезення пасажирів, а тому з вересня минулого року позивач не отримує прибутку, достатнього для виконання зобов'язань перед банком по кредитному договору. Просить скасувати оскаржувану ухвалу, та прийняти нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову у справі № 803/940/18 задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Представник позивача (апелянт) - Войтович В.А. у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану ухвалу, та прийняти постанову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

Представник відповідача та представник третьої особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представник позивача (апелянта), перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено необхідність забезпечення позову у зв'язку з протиправністю пункту 2 рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради №265-1 від 16 травня 2018 "Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху" (в редакції рішення від 18 липня 2018 року №431-1), яким для учнів закладів загальної середньої освіти міста Луцька встановлено вартість проїзду в автобусах на міських маршрутах загального користування у розмірі 2,00 грн. за одну поїздку за наявності учнівського, студентського квитка, оскільки заходи забезпечення позову до вирішення спору по суті є неспівмірними з тими негативними наслідками, які можуть настати у випадку задоволення клопотання.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Способи та підстави заходів забезпечення адміністративного позову регламентовані ст.150-151 КАС України.

Згідно з ч.1, 2 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку відповідача вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Проаналізувавши вищенаведені правові норми, колегія суддів вважає, що застосування заходів забезпечення позову можливе лише у випадку існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або якщо захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень. При цьому небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача має бути очевидною.

Таким чином, суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані стороною по справі для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна та реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, позов необхідно забезпечити саме у такий спосіб, про який просить позивач, а не якимось менш обмежувальним у правах способом для відповідача, такий спосіб є співмірним обсягу позовних вимог, позивач має легітимну мету забезпечити саме захист своїх прав та інтересів від неправомірних дій відповідача, а не завдати шкоди правам та інтересам відповідача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб. Рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв'язку з оскарженням адміністративного акту.

Колегія суддів також зазначає, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів сторони по справі або пов'язаних з нею інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Тобто, прийняття такого рішення доцільно та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення чи привести до потреби докласти значні зусилля для відновлення прав позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, позивач покликається на те, що у випадку не вжиття судом заходів забезпечення позову, позивач змушений буде звертатись до господарського суду щодо стягнення з відповідача втраченого доходу по кожному договору, що істотно ускладнить процес їх відновлення, на що необхідно буде докласти значних зусиль, часу та витрат.

Зокрема, вказує, що встановлення для учнів закладів загальної середньої освіти міста Луцька вартість проїзду в автобусах на міських маршрутах загального користування у розмірі 2,00 грн. за одну поїздку за наявності учнівського, студентського квитка є причиною значної втрати прибутку, необхідного для виконання зобов'язань перед банком по кредитному договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду. Заходи забезпечення позову не повинні порушувати прав осіб, які не є учасниками судового процесу.

Таким чином, на думку колегії суддів, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що заходи забезпечення позову призведуть до порушення прав та інтересів незахищеної категорії громадян - неповнолітніх осіб, що не є учасниками цього судового процесу, а саме: усіх учнів закладів загальної середньої освіти міста Луцька, які будуть змушені платити за проїзд в автобусах на міських маршрутах загального користування на три гривні більше. Враховуючи, що забезпечення позову може призвести до порушення прав неповнолітніх осіб, колегія суддів вважає, що заходи забезпечення позову до вирішення спору по суті є неспівмірними з тими негативними наслідками, які можуть настати у випадку задоволення клопотання.

Крім того, статтею 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20 листопада 1989 року №44/25, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991року №789-XII, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди підприємству до прийняття у справі судового рішення, або обставин, які б унеможливили захист прав та інтересів позивача без вжиття заходів забезпечення позову, або ускладнювали б відновлення таких прав та інтересів при виконанні судового рішення у межах заявлених позовних вимог, а тому немає підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення адміністративного позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.150, 151, 242, 243, 246, 250, 264, 310, 315, 316, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Луцьке автотранспортне підприємство 10701" залишити без задоволення, а ухвалу Волиснького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2018 року про відмову в забезпеченні позову у справі № 803/940/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. І. Мікула
Судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 20 грудня 2018 року.