Справа № 1840/2969/18
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 р. м. ХарківСправа № 1840/2969/18

Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Макаренко Я.М.

суддів: Мінаєвої О.М. , Бартош Н.С.

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Давиденко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.09.2018р. (головуючий суддя І інстанції В.М. Соколов) по справі № 1840/2969/18

за позовом ОСОБА_1

до Начальника Лебединського ВП ГУНП України в Сумській області Цурікова Олега Миколайовича

про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до начальника Лебединського ВП ГУНП України в Сумській області Цурікова Олега Миколайовича (далі по тексту - відповідач) про визнання неправомірною бездіяльність - ненадання відповіді (інформації) на питання 1, 1.1, 1.2 заяви №405 від 02.07.2018 та зобов'язання надати відповіді на питання 1, 1.1, 1.2 заяви №405 від 02.07.2018.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07.09.2018 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до начальника Лебединського ВП ГУНП України в Сумській області Цурікова Олега Миколайовича про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії відмовлено за необґрунтованістю.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, на неправильне застосування норм матеріального права, на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.09.2018 року та прийняти постанову, якою позов задовольнити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що питання в заяві № 405 не пов'язані з повноваженнями слідчих, їх самостійності та процесуальної діяльності, не мають на меті надання інформації про кримінальні провадження, їх хід чи якісь виконання, а стосувалися здійснення відповідачем владних управлінських функцій щодо надання інформації з невиконання слідчими службових обов'язків, а тому посилання суду першої інстанції на КПК є помилковим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 02.07.2018 звернувся до Лебединського відділу поліції із заявою № 405 (а.с.6), в першому блоці питань якої просив:

1. з'ясувати, назвати і перерахувати причини, за яких з 2012 року жодне з 8 кримінальних проваджень, в яких позивач є потерпілим, та жодне з більш ніж 30 кримінальних проваджень, відкритих за його повідомленнями про злочини, слідчі Лебединського ВП не довели до суду, а лише намагаються закрити кримінальні провадження на підставі власних бездоказових вигадках та відвертій брехні;

1.1. при наданні відповіді непотрібно описувати перебіг подій, де яке кримінальне провадження перебуває, яке закрито, та інший інформаційний непотріб який позивач не замовляв, а надати конкретну відповідь по суті питання, наприклад: банальна бездіяльність, умисна бездіяльність на замовлення злочинців (корупція), невігластво слідчих, завантаженість слідчих кримінальними провадженнями, неукомплектованість кадрами;

1.2. оскільки слідчі, впродовж 6 років поспіль не спромоглися виконати свої функції та посадові обов'язки, просив розглянути і вирішити питання про відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, спричиненої відсутністю результативних дій по чисельних кримінальних провадженнях та відмовою захистити його права від злочинців.

За підписом начальника Лебединського ВП ГУНП України в Сумській області Цурікова О.М. ОСОБА_1 надана відповідь №К-159/925/63-2018 від 13.07.2018, в якій стосовно першого блоку питань заяви №405 роз'яснено право на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження відповідно до ст.56 КПК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необгрунтованості.

При цьому, розглядаючи вказані позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Вжитий у Кодексі адміністративного судочинства України термін "суб'єкт владних повноважень" означає: орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За приписами ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову у цій справі є оскарження бездіяльності відповідача щодо ненадання відповіді на питання, викладені в першому блоці заяви ОСОБА_1 № 405 від 02.07.2018 року, а також зобов'язання відповідача надати відповідь на ці питання.

В першому блоці питань заяви № 405 від 02.07.2018 року ОСОБА_1 просив:

1. з'ясувати, назвати і перерахувати причини, за яких з 2012 року жодне з 8 кримінальних проваджень, в яких позивач є потерпілим, та жодне з більш ніж 30 кримінальних проваджень, відкритих за його повідомленнями про злочини, слідчі Лебединського ВП не довели до суду, а лише намагаються закрити кримінальні провадження на підставі власних бездоказових вигадках та відвертій брехні;

1.1. при наданні відповіді непотрібно описувати перебіг подій, де яке кримінальне провадження перебуває, яке закрито, та інший інформаційний непотріб який позивач не замовляв, а надати конкретну відповідь по суті питання, наприклад: банальна бездіяльність, умисна бездіяльність на замовлення злочинців (корупція), невігластво слідчих, завантаженість слідчих кримінальними провадженнями, неукомплектованість кадрами;

1.2. оскільки слідчі, впродовж 6 років поспіль не спромоглися виконати свої функції та посадові обов'язки, просив розглянути і вирішити питання про відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, спричиненої відсутністю результативних дій по чисельних кримінальних провадженнях та відмовою захистити його права від злочинців.

З заяви № 405 від 02.07.2018 року колегією суддів встановлено, що вимоги питань, викладених в першому блоці заяви № 405 від 02.07.2018 року, стосуються причин і обставин невиконання слідчими процесуальних дій в рамках кримінальних проваджень, що відкриті за заявами позивача, розгляд яких передбачено приписами КПК України та в яких позивач, зокрема, є потерпілим та заявником.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України, судоустрій, судочинство, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства визначаються виключно законами. Правосуддя в Україні здійснюється шляхом розгляду і вирішення справ по спорах відповідно до процесуального законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 4 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв'язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 10 ст. 3 КПК України).

Відповідно до ст. 60 КПК України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.

Частиною 2 статті 60 КПК України передбачено, що заявник має право отримати інформацію про закінчення досудового розслідування.

Відповідно до п. п. 2, 10 ч. 1 ст. 56 КПК України протягом кримінального провадження потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, бути повідомленим про обрання, зміну чи скасування щодо підозрюваного, обвинуваченого заходів забезпечення кримінального провадження та закінчення досудового розслідування; потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Позивач є заявником в розумінні ст. 60 КПК України та потерпілим, а тому має право на отримання інформації про хід досудового розслідування в рамках кримінального провадження та на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено параграфом 1 глави 26 КПК України.

Так, за приписами п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318 - 380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Враховуючи, що заява позивача № 405 від 02.07.2018 року містила блок питань пов'язаних з невиконанням слідчими процесуальних дій в рамках кримінальних проваджень, то оскаржувана позивачем бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на ці питання пов'язана з виконанням слідчими службових обов'язків, регламентованих КПК України, а тому вимоги позивача, що є предметом позову, мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

При цьому, колегія суддів зазначає, що спір, який виник між сторонами у справі, підлягає розгляду в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки захист прав заявника, з урахуванням обов'язковості дотримання вимог частини ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, вимагав би від адміністративного суду, до якого надійшов такий позов, перевіряти та надавати оцінку обставинам, не властивим суду адміністративної юрисдикції, дотримання відповідачем приписів, встановлених Кримінальним процесуальним кодексом України.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 року у справі "Zand v. Austria" зазначив, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "всю організаційну структуру судів, включно з &? ;…&?у; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &?у;…&?н;". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, який, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Враховуючи вимоги, наведені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., Верховний Суд України неодноразово, зокрема, в постановах від 24.04.2012 р. по справі № 21-989во10, від 16.09.2015 р. по справі № 21- 1666а15, вказував на те, що спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні, не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Також у рішенні Конституційного Суду України від 23.05.2001 р. № 6-рп/2001 зазначено, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської сфери.

Аналогічний висновок зроблено Конституційним Судом України у рішенні від 14.12.2011 р. № 19-рп/2011, в якому зазначено, що з метою реалізації положень статті 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

Також у пп.4.3 п.4 вказаного рішення зазначено, що імперативний припис пункту 2 частини другої статті 19 КАС України виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства. Компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Суд звертає увагу на те, що органи досудового розслідування під час перевірки заяви про злочин та її вирішення, а також розгляду скарг на рішення, дії та бездіяльність щодо розгляду цих заяв, виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Тому такі спори не випливають із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій, та, відповідно, не належать до юрисдикції адміністративних судів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанцій помилково виходив з того, що спір у цій справі належить до юрисдикції адміністративних судів.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 03.08.2018 року у справі № 818/928/17.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що спір, який виник між сторонами в цій справі підлягає розгляду в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Отже, вимоги позивача про оскарження бездіяльності відповідача щодо ненадання відповіді на питання, викладені в першому блоці заяви ОСОБА_1 № 405 від 02.07.2018 року, а також зобов'язання відповідача надати відповідь на ці питання, повинні бути розглянуті в межах кримінального, а не адміністративного судочинства.

З приводу посилання позивача на приписи Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року №393/96-ВР колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про звернення громадян" заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

За правилами ст. 12 вказаного Закону, дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним законодавством.

Оскільки заява позивача містила блок питань пов'язаних з невиконанням слідчими процесуальних дій в рамках кримінального провадження, регламентованих Кримінальним процесуальним кодексом України, то вказана заява, відповідно до ст. 12 Закону України "Про звернення громадян", не підлягає розгляду в порядку, встановленому цим Законом.

Колегія суддів зазначає, що законність процесуальних актів, дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні процесуальних повноважень, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Намагання здійснити контроль за процесуальною діяльністю поза межами відповідного процесуального регулювання є протиправним втручанням у діяльність особи, наділеної в установленому порядку процесуальними правами, та є посяганням на її процесуальну незалежність.

Отже, спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Таким чином, при визначенні юрисдикції у випадку оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень має значення, в тому числі, і предмет спору. У разі, коли він виник чи пов'язаний з кримінальним провадженням, то на такі правовідносини юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.06.2018 по справі № 826/13340/15.

Згідно з ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.09.2018 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково .

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.09.2018 по справі № 1840/2969/18 скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Начальника Лебединського ВП ГУНП України в Сумській області Цурікова Олега Миколайовича про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії-закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 20.12.2018.