Справа № 815/226/18
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/226/18

Категорія: 14 Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Стас Л.В..

суддів: Турецької І.О., Шеметенко Л.П.

за участю секретаря судового засідання - Худика С.А.

за участю представника апелянта - Білоуса І.І.

за участю представників позивача - Васильєва І.І., Кармазіна С.А.

за участю 3-ї особи - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року у справі за позовом Приватного підприємства «Тепличне» до Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, треті особи: фізична особа-підприємець ОСОБА_6, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

25 грудня 2017 року Приватне підприємство «Тепличне» ( Позивач) звернулося з позовом до Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, треті особи: фізична особа-підприємець ОСОБА_6, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області, в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 784-VI від 29 червня 2017 року «Про взяття на облік безхазяйного майна».

Позовні вимоги ПП «Тепличне» обґрунтовані тим, що майно, а саме: продовольчий ларьок площею 123 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке рішенням Авангардівської селищної ради № 784-VI від 29 червня 2017 року взято на облік як безхазяйне, розташоване на земельній ділянці, яке передана позивачу у довгострокову оренду, та в наслідок приватизації належить на праві власності позивачу, та яке, в силу помилок та неточностей допущених під час приватизації, не увійшло до цілісного майнового комплексу, право власності на яке зареєстроване за позивачем, а тому це майно фактично належить позивачу, про що відповідач був обізнаний під час прийняття спірного рішення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року - позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано індивідуальний акт у формі рішення №784-VI від 29.06.2017р. «Про взяття на облік безхазяйного майно», прийнятого Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (місцезнаходження: вул. Добрянського, буд. 26, с. Авангард, Овідіопольського району, Одеської області, 67806) на користь Приватного підприємства Тепличне (, місцезнаходження: вул. Теплична, буд. 1, с. Авангард, Овідіопольського району, Одеської області, 67806) судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

В апеляційній скарзі, Авангардівська селищна рада, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 30.05.2018 року - скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що позивачем не було надано жодного доказу того, що оскаржуване рішення є актом індивідуальної дії, позивачем не доведено факту порушення прав конкретної фізичної особи. Відповідач, приймаюче спірне рішення діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому відсутні постави для задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу, регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області зазначило, що продовольчий ларьок площею 123 кв. м, право власності на який заявляє позивач, є державним майном , а органом управління цим майном є виключно регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області, балансоутримувачем цього майна є ПП « Тепличне».

Позивач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Овідіопольської районної ради №604 від 25.12.1987р. був затверджений акт приймання в експлуатацію державною приймальною комісією закінченого будівництвом обєкту-продовольчого ларьку радгоспу «Тепличний», вирішено вважати прийнятим в експлуатацію зазначений об'єкт. З вказаного акту вбачається, що замовником закінченого будівництвом обєкту є радгосп «Тепличний», проектно-кошторисна документація на будівництво ларька розроблена силами радгоспу, затверджена його директором; будівництво здійснювалось господарським способом.

На підставі розпорядження представника Президента України в Овідіопольському районі №794 від 03.08.1993р. радгосп "Тепличний" було перереєстровано у державне сільськогосподарське підприємство "Тепличне".

Відповідно до зазначеного розпорядження та пункту 1.1 статуту державного сільськогосподарського овочевого підприємства "Тепличне" дане підприємство є правонаступником радгоспу "Тепличний".

06.06.1996р. Овідіопольською районною державною адміністрацією було зареєстровано колективне сільськогосподарське підприємство "Тепличне", відповідно до пункту 1.1 статуту якого в редакції 1998 року, вказане підприємство є правонаступником державного сільськогосподарського підприємства «Тепличне».

15.01.1996р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України в Одеській області ("продавець") та товариством покупців, створеним членами трудового колективу державного сільськогосподарського овочевого підприємства Тепличне, зареєстрованого в Регіональному відділенні Фонду державного майна України в Одеській області 07.08.1995 наказом №1225 ("покупець") було укладено договір купівлі-продажу державного майна (далі - договір від 15.01.1996р.), за умовами якого продавець зобов'язався передати у власність покупця державне майно цілісного майнового комплексу державного сільськогосподарського овочевого підприємства Тепличне, що знаходиться за адресою: 270120, Одеська область, Овідіопольський район, пгп Авангард, розташоване на земельній ділянці площею 170 га, а покупець зобовязався прийняти майно і сплатити за нього ціну відповідно до умов вказаного договору. Відповідно до пунктів 1.1, 1.3, 1.4 договору від 15.01.1996р., майно підприємства включає в себе всі його активи та пасиви, інвентар, обладнання та інше майно згідно з актом оцінки вартості майна; вартість відчужуваного майна згідно з актом оцінки, затвердженим начальником Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області №444 від 28.12.1996р., складає 00 крб.; майно державного сільськогосподарського овочевого підприємства «Тепличне» продано за 0 крб.

Однак, продовольчий ларьок, об'єкт нежитлової нерухомості, загальною площею 123 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 не було включено до об'єктів приватизації цілісного майнового комплексу державного сільськогосподарського овочевого підприємства Тепличне.

29.06.2017р. Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області було прийнято рішення №787-VI «Про взяття на облік безхазяйного майна», згідно якого, продовольчий ларьок, обєкт нежитлової нерухомості, загальною площею 123 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 є безхазяйним нерухомим майном, оскільки не має власника та власник якого не відомий. (а.с.25)

Позивач у позовній заяві зазначає, що продовольчий ларьок використовується позивачем, перебуває на орендованій ПП «Тепличне» земельній ділянці, а тому до цього об'єкту права власності не може бути застосоване поняття «безхазяйне майно».

Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб'єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Разом із тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 392 ЦК передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та господарського права.

Апеляційним судом встановлено, що оскільки протягом розгляду справи позивач і третя особа намагались підтвердити факт набуття права власності на продовольчий ларьок площею 123 кв. м, то колегія суддів дійшла висновку про наявність невирішеного спору про господарське право. В цьому випадку спір має приватноправовий характер, оскільки обумовлений порушенням приватного права певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, виник спір про цивільне право, і подальше оспорювання рішення Авангардівської селищної ради № 784-VI від 29 червня 2017 року щодо стосовно спірного продовольчого ларька площею 123 кв. м не могло здійснюватися за правилами адміністративного судочинства.

Механізм визнання права власності на той чи інший об'єкт за певним суб'єктом визначений ЦК.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору.

Частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), чинного на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Чинною редакцією ГПК визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4).

Згідно із закріпленими в пункті 6 частини першої статті 20 зазначеного Кодексу (у зазначеній редакції) правилами, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Враховуючи викладене, за суб'єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції, не врахував суті спірних правовідносин та їх суб'єктний склад, дійшов помилкового висновку стосовно того, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та має вирішуватися судами адміністративної юрисдикції.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги ( ст. 319 КАС України).

Приписи п. 1 частини 1 статті 238 КАС України визначають, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 238, 239, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 травня 2018 року у справі за позовом Приватного підприємства «Тепличне» до Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, треті особи: фізична особа-підприємець ОСОБА_6, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою провадження у справі - закрити.

Роз'яснити Приватному підприємству «Тепличне», що дана справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 20.12.2018р.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.