Справа № 521/16022/14-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 грудня 2018 року

Київ

справа №521/16022/14-а

адміністративне провадження №К/9901/13042/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Гімона М.М.,

суддів: Кравчука В.М., Мороз Л.Л.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року (головуючий суддя - Золотніков О.С., судді: Осіпов Ю.В., Скрипченко В.О.)

у адміністративній справі № 521/16022/14-а за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси (далі - Управління ПФУ) про визнання неправомірною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати неправомірними дії Управління ПФУ щодо відмови у відновленні виплати раніше призначеної їй пенсії та зобов'язати відновити таку виплату з урахуванням вимог щодо перерахунку пенсії, передбачених статтею 42 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV) починаючи з 7 жовтня 2009 року.

В обґрунтування позову зазначила, що виплата раніше призначеної пенсії має бути відновлена у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України Рішення від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 22 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 7 жовтня 2009 року по 11 серпня 2014 року залишено без розгляду, у зв'язку з пропуском позивачем строків звернення до суду, встановлених частиною п'ятою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року ухвалу суду першої інстанції скасовано та постановлено нову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 7 жовтня 2009 року по 10 березня 2014 року залишено без розгляду. Цією ж ухвалою справу в частині позовних вимог за період з 11 березня 2014 року по 10 серпня 2014 року направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою апеляційного суду, позивач звернулася з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить її змінити в частині направлення до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті вимог за період з 7 жовтня 2009 року по 10 березня 2014 року. Зазначила, що до 7 жовтня 2009 року існували законодавчі обмеження щодо виплати їй Управлінням ПФУ пенсії, у зв'язку з постійним проживанням закордоном. Проте, з 7 жовтня 2009 року і по даний час таких обмежень не існує. Вважає, що після прийняття рішення Конституційним судом України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV Управління ПФУ повинно було нараховувати їй пенсію, а вже після її звернення з відповідною заявою виплатити всі пенсійні кошти починаючи з 7 жовтня 2009 року.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 7 жовтня 2009 року по 11 серпня 2014 року без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено встановлений частиною п'ятою статті 99 КАС України строк звернення до суду, а в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують поважність причин пропуску вказаного строку.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо залишення без розгляду позовних вимог лише за період з 7 жовтня 2009 року по 10 березня 2014 року, однак вважав помилковим застосування до спірних правовідносин положення частини п'ятої статті 99 КАС України, оскільки позивачем оскаржено не рішення суб'єкта владних повноважень, а його бездіяльність із зобов'язанням вчинити певні дії на поновлення порушеного права позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України (в редакції після 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 99 КАС України (в редакції, на момент звернення з вказаним позовом до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статтею 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

З дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З цього часу у громадян України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, виникає право на відновлення виплати пенсії.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії позивачу не позбавляє особу необхідності вживати заходів щодо захисту свого права якщо воно порушується. Отже, після прийняття та опублікування Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 та не відновлення їй виплати пенсії, позивач повинна була дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Водночас у постанові від 8 грудня 2015 року (справа № 21-5440а15) Верховний Суд України, переглядаючи рішення суду касаційної інстанції у справах зазначеної категорії за заявами, в яких, крім іншого, йшлося про усунення розбіжностей у застосуванні законодавства, що регламентує строки звернення до адміністративного суду, вказав на те, що ці спори мають вирішуватися з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС України.

Апеляційним судом встановлено, що позивач звернулась до суду із даним позовом у вересні 2014 року.

Враховуючи, що КАС України обмежує строк звернення до суду шестимісячним терміном, права позивача підлягають захисту в межах шестимісячного строку звернення до суду.

Досліджуючи обставини пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, поважних причин пропуску строку суди не встановили.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що про порушення своїх прав позивач повинна була дізнатися після того, як у територіального органу Пенсійного фонду України виникли підстави для поновлення виплати їй пенсії та після нездійснення їй вказаних виплат, тобто в жовтні 2009 року, проте звернулася з адміністративним позовом до суду лише у вересні 2014 року, а тому позов в частині періоду з 7 жовтня 2009 року по 10 березня 2014 року підлягає залишенню без розгляду.

При цьому, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про помилковість застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положення частини п'ятої статті 99 КАС України, оскільки позивачем оскаржено не рішення суб'єкта владних повноважень, а його бездіяльність із зобов'язанням вчинити певні дії на поновлення порушеного права позивача.

Доводи позивача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень частин другої статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, апеляційний суд обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки відповідачем не нараховувались позивачу суми пенсії протягом 2009 - 2014 років.

Що ж стосується вимог скаржника про зміну ухвали суду апеляційної інстанції в частині направлення до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті вимог за період з 11 березня 2014 року по 10 серпня 2014 року, то такі не підлягають розгляду колегією суддів касаційного суду, оскільки вказана ухвала в цій частині не перешкоджає подальшому провадженню у справі та не може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до вимог 211 КАС України (в редакції, на момент звернення з касаційною скаргою до суду).

Частиною першою статті 350 КАС України (в редакції після 15 грудня 2017 року) закріплено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції не допустив порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення, підстави для його скасування відсутні, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а згадане судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 345, 350, 356 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

В.М. Кравчук

Л.Л. Мороз,

Судді Верховного Суду