Справа № 161/16780/18
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/4054/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.

за участю секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу виконавчого комітету Луцької міської ради на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2018 року, ухвалене суддею Філюк Т.М., 13:11:18 год., м. Луцьк, у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

22.10.2018 позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Луцької міської ради, в якому, із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати протиправною та скасувати постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради від 09.10.2018 №1249 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.152 КУпАП, винесеної щодо ОСОБА_1 та закрити справу про адміністративне правопорушення; стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 2600,00 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Скасовано постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради від 09 жовтня 2018 року №1249, та закрито справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.152 Кодексу України про адміністративні правопорушення. В іншій частині вимог відмовлено. Стягнено в користь ОСОБА_1 з виконавчого комітету Луцької міської ради за рахунок бюджетних асигнувань 2300 грн. на оплату правової допомоги.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки спірною постановою позивач був притягнутий саме за самовільне (без дозвільних документів) встановлення металевої конструкції, хоча чинним законодавством не передбачено утримання будь-яких дозвільних документів на встановлення такої конструкції, тому в його діях в цій частині відсутній факт порушення правил благоустрою, а отже відсутній склад адміністративного правопорушення, яке передбачено ст.152 КУпАП. Суд першої інстанції відмовляє в задоволені позовних вимог в частині визнання оскаржуваної постанови протиправною, оскільки повноваження суду за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності визначено ч.3 ст. 286 КАС України, відповідно до якої такі повноваження в суду відсутні.

З врахуванням наданих позивачем підтверджуючих документів щодо понесених витрат на отримання у зв'язку зі справою, яка розглядається, професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 2600 гривень, та частковим задоволенням позовних вимог, на думку суду першої інстанції, підлягає відшкодуванню в користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2300 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, виконавчий комітет Луцької міської ради оскаржив його в апеляційному порядку. У апеляційній скарзі просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що голова ОСББ «Крок-42» ОСОБА_1 самовільно встановив паркан на території загального користування, чим порушив конституційні права інших мешканців будинку. Земельна ділянка, на якій встановлено паркан, є комунальною власністю і Луцька міська рада, як власник об'єкта благоустрою, не давала згоди на встановлення паркану. Отже, голова ОСББ «Крок-42» ОСОБА_1, як керівник суб'єкта господарювання, не отримав дозвіл на порушення об'єкта благоустрою, а саме прибудинкової території.

Апелянт стверджує, що адмінкомісія при міськвиконкомі була компетентна розглядати дану справу, вина голови ОСББ «Крок-42» ОСОБА_1 встановлена, законність та обґрунтованість складання протоколу перевірено, докази досліджено, порядок притягнення особи до адміністративної відповідальності дотримано, особу своєчасно повідомлено про місце та дату розгляду справи, а тому оскаржувана постанова законна та обґрунтована.

Апелянт звертає увагу на ту обставину, що дане правопорушення є триваючим і характеризується тим, що голова ОСББ «Крок-42» ОСОБА_1, який вчинив певні дії, перебуває у стані безперервного продовження цих дій протягом певного часу.

Крім того, апелянт вважає, що стягнення на користь позивача 2300 грн. на оплату правової допомоги є безпідставним, оскільки документи, надані представником позивача для підтвердження розміру витрат на правничу допомогу адвоката, не підтверджують здійснення відповідних витрат по даній справі.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що постановою адміністративної комісії при виконавчому комітету Луцької міської ради №1249 від 09 жовтня 2018 року виявлено, що 21 вересня 2018 року о 13 год. 15 хв. голова ОСББ «Крок-42» ОСОБА_1 порушив правила благоустрою м. Луцька, а саме: самовільно, без дозвільних документів встановив металеву конструкцію (паркан) по периметру багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1, що є порушенням п.п.2.5.5.1.13 Правил благоустрою м. Луцька, прийнятих рішенням Луцької міської ради від 29.07.2009 №44/2.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, позивача визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальність за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850,00 грн.

Відповідно до частини першою статті 152 КУпАП порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів - тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двадцяти до вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб'єктів підприємницької діяльності - від п'ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною другою статті 5 КУпАП визначено, що сільські, селищні, міські ради встановлюють відповідно до законодавства правила, за порушення яких адміністративну відповідальність передбачено статями 152, 159 і 182 цього Кодексу.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що Луцькою міською радою рішенням від 29 липня 2009 року №44/2 затверджені Правила благоустрою міста Луцька, які є підзаконним нормативним актом (далі - Правила).

Згідно п.2.5.5.1.13. Правил на об'єктах благоустрою забороняється самовільно встановлювати рекламоносії, різноманітні конструкції, інформаційно-рекламні плакати, стаціонарні малі архітектурні форми.

У п.1.3 Правил визначено перелік обєктів благоустрою, до яких відносяться і прибудинкові території.

Отже, самовільне встановлення будь-яких конструкції на прибудинковій території є порушенням правил благоустрою та несе за собою відповідальність, яка передбачена у ст.152 КУпАП.

Відповідно до п.4.29.3 Правил керівники підприємств, установ, організацій, фізичні особи-підприємці, власники садиб несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства за невиконання заходів з благоустрою, а також за дії чи бездіяльність, що призвели до нанесення шкоди майну та/або здоров'ю громадян, на власних, прилеглих/закріплених за підприємствами, установами, організаціями територіях.

Із матеріалів справи видно та не заперечується позивачем, що він є керівником ОСББ «Крок-42», як в свою чергу є балансоутримувачем прибудинкової території за АДРЕСА_1.

Відтак, саме позивач, як керівник балансоутримувача об'єкта благоустрою є відповідальним за дотриманням правил благоустрою на цьому об'єкті.

При цьому позивачем не заперечується факт встановлення по периметру прибудинкової території паркану, однак він вважає, що це було зроблено не самовільно, а на виконання рішення загальних зборів ОСББ.

Згідно п.1.3 Правил дозвіл (ордер) на роботи з благоустрою документ, який видається суб'єкту господарської діяльності дозвільними органами у встановленому порядку на право тимчасового порушення існуючого благоустрою з послідуючим його відновленням, чи влаштуванням нового благоустрою.

Пунктом 4.30.11 Правил визначено, що розміщувати елементи благоустрою можливо тільки на підставі проектно-дозвільної документації. А у розділі 10 Правил детально описана процедура отримання дозволу (ордеру) на роботи з благоустрою.

Частиною третьою статті 34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що правила не можуть передбачати обов'язок фізичних і юридичних осіб щодо отримання будь-яких дозволів, погоджень або інших документів дозвільного характеру, а також повноважень органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, підприємств, установ, організацій, утворених такими органами, видавати зазначені документи.

Відповідно до частини 3 статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Враховуючи, що Закон України «Про благоустрій населених пунктів» є вищим за юридичною силою ніж Правила, застосуванню підлягають саме вимоги закону.

Відтак, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки законом передбачена імперативна заборона на встановлення органом місцевого самоврядування обов'язку фізичних і юридичних осіб щодо отримання будь-яких дозволів, погоджень або інших документів дозвільного характеру, відтак положення п.4.3.11 та розділ 10 Правил не підлягають до застосування і позивач правомірно та обґрунтовано, як керівник балансоутримувача об'єкта благоустрою не керувався ними.

Таким чином, оскільки спірною постановою позивач був притягнутий саме за самовільне (без дозвільних документів) встановлення металевої конструкції, хоча чинним законодавством не передбачено утримання будь-яких дозвільних документів на встановлення такої конструкції, тому в його діях в цій частині відсутній факт порушення правил благоустрою, а отже відсутній склад адміністративного правопорушення, яке передбачено ст.152 КУпАП.

Згідно частини третьою статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб'єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно скасовано постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради від 09 жовтня 2018 року №1249, та закрито справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.152 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Разом з тим, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволені позовних вимог в частині визнання оскаржуваної постанови протиправною, оскільки повноваження суду за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності визначено ч.3 ст. 286 КАС України, відповідно до якої такі повноваження в суду відсутні.

Що стосується правомірності рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат, пов'язаних з розглядом справи, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно вимог ч.1 ст.134 КАС України (витрати на професійну правничу допомогу) витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною другою вказаної статті встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до п.1,2 ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно п.4,5 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

озмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Всупереч вимогам ст.134 КАС України в розрахунку надання правничої допомоги адвокатом не наведено розрахунок погодинної вартості послуг, не зазначено час та тривалість їх надання.

У квитанції до прибуткового касового ордера від 22 жовтня 2018 року не вказано номер ордера, а також не зазначено, по якій конкретній справі надавались послуги адвокатом.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до переконливого висновку про те, що стягнення на користь позивача 2300 грн. на оплату правової допомоги є безпідставним, оскільки документи, надані представником позивача для підтверження розміру витрат на правничу допомогу адвоката, не підтверджують здійснення відповідних витрат, що є підставою для скасування судового рішення в зазначеній частині з відмовою у задоволенні таких вимог.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, п.2 ч.1 ст.315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Луцької міської ради задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2018 року у справі №161/16780/18 в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з виконавчого комітету Луцької міської ради судових витрат в сумі 2300 грн. (дві тисячі триста грн.) скасувати та в задоволенні таких вимог відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена до суду касаційної інстанції

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 20.12.2018.