Справа № 640/18702/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 грудня 2018 року № 640/18702/18

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі: головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1.) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-Vlll, ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІ1, починаючи з 03.04.2018;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10 12.2015 № 889-VIII, ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІ1, починаючи з 03.04.2018.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що має право на призначення пенсії згідно положень Закону України «Про державну службу», з огляду на що, відмова відповідача у переведенні пенсії за віком, яка призначена згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», є протиправною.

У визначений судом строк відзив на позовну заяву не надходив, хоча ухвалу про відкриття провадження у справі та позовні матеріали отримав представник Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у приміщенні суду 15.11.2018.

Дослідивши обставини справи та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, позивач працювала на посаді головного спеціаліста планово-економічного відділу Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ». Позивачу присвоєно 9 ранг державного службовця.

Відповідно до витягу з наказу № 190-ОС від 05.08.2016 позивача з 05.08.2016 переведено на посаду провідного економіста планово-економічного відділу фінансово-економічного управління з відповідним посадовим окладом у зв'язку із набранням чинності постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2016 № 460 «Про умови оплати праці Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ», відповідно до наказу Укрінформу від 01.08.2016 № 50 «Про затвердження нової структури агентства» та штатного розпису від 05.08.2016 згідно зі ст. 32 КЗпП України.

Отже, державна служба ОСОБА_1 припинена згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, відповідно до якого підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Так, відповідно до записів трудової книжки позивач працювала:

- бухгалтером Бориспільського районного комбінату комунальних підприємств з 01.10.1987 по 28.02.1990;

- ревізором треста їдалень Харківського району м. Києва з 01.03.1990 по 01.03.1993;

- бухгалтером ТОВ «Околиця ЛТД» з 01.03.1993 по 25.07.1993;

- бухгалтером 1 категорії магазина № 810 районної комерційної фірми «Дарницький гастроном» з 20.10.1993 по 14.06.2000;

- провідним економістом у фінансово-економічному відділі Національного комітету Товариства Червоного Хреста України з 02 02.2004 по 30.09.2004;

- головним спеціалістом планово-економічного відділу Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» з 01.10.2004 по 04.08.2016;

- провідним економістом планово-економічного відділу фінансово-економічного управління Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» з 05.08.2016 по 30.03.2018.

Відповідно до записів трудової книжки загальний стаж позивача складає 26 років 11 місяців 19 днів, з яких стаж державної служби - 11 років 7 місяців 1 день.

Станом на дату набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, тобто 01.05.2016, позивач обіймала посаду головного спеціаліста планово-економічного відділу Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ», яка відносилася до посад державної служби, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці.

03.04.2018 ОСОБА_1 звернулась до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу», проте пенсія їй була призначена на загальних підставах відповідно до приписів Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У вересні 2018 року позивач отримала лист Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 54964/02/П-4369 від 07.08.2018 про відмову в переведенні з пенсії за віком, яка призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Причиною відмови стало те, що позивач станом на 01.05.2016 не займала посаду державного службовця, оскільки відповідно до п. п 15 п. 3 ст. 3 Закону України «Про державну службу» на працівників Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» не поширюється дія цього Закону. Також відповідач зазначив, що станом на 01.05.2016 позивач не мала 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби.

Вважаючи відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-Vlll неправомірною, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, з огляду на наступне.

Приписами ст. 19 Конституції України установлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

01.05.2016 набув чинності Закон № 889-VIII, згідно з ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень якого визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон № 3723-ХІІ, крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

До досягнення віку, встановленого першим реченням частини першої цієї статті, право на пенсію за віком мають державні службовці - чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 60 років - які народилися по 31 грудня 1952 року; 60 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня 1953 року; 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Тобто до 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016 відповідно до ст. 90 Закону № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.

Так, відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 попереднього Закону у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, приписи ст. 37 Закону № 3723-ХІІ передбачають додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд вважає, що обов'язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Таким чином, після 01.05.2016 зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII, та мають передбачені ч. 1 ст. 37 Закону 3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у рішенні Верховного Суду від 04.04.2018 (зразкова справа № 822/524/18).

Відповідно до п. 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 229 від 25.03.2016 стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону.

Так, згідно з п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Ураховуючи вищезазначені положення, обчислення стажу державної служби позивача визначає Порядок обчислення стажу державної служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 283 від 03.05.1994.

Положеннями абз. 1 п. 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 283 від 03.05.1994, до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України «Про державну службу» (№ 3723-12), а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 904 від 03.07.2006 «Про умови оплати праці працівників Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» посада головного спеціаліста, яку займала ОСОБА_1, була віднесена до посад державних службовців з встановленням посадового окладу.

Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач має право на призначення пенсії державного службовця відповідно до п. 10 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про державну службу» № 889-VIII, оскільки станом на 01.05.2016 вона обіймала посаду державного службовця та мала 10 років стажу державної служби, а тому відмова відповідача у переведенні (призначенні) їй пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ є протиправною.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Варто зазначити, що особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, вирішення даної справи залежить саме від доведеності відповідачем правомірності прийняття спірних рішень, проте відповідач не надав суду відзив на позовну заяву та докази на підтвердження правомірності своїх дій.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

У позовній заяві представник позивача просить стягнути з відповідача 15000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 15000,00 грн. представником позивача надані наступні докази: копія договору про надання правової допомоги від 07.09.2018, ордер серії КВ № 359130, копію свідоцтва про права на зайняття адвокатською діяльністю серії КВ № 299956, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, акт прийому-передачі надання правничої допомоги від 06.11.2018.

Відповідно до приписів ч. ч. 1-5 ст. 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, з аналізу наведених правових норм убачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб'єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

При цьому, варто зазначити, що склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Також, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 у справі № 814/698/16.

Суд наголошує, що представником позивача - адвокатом ОСОБА_2 до матеріалів справи № 640/18702/18 не було додано жодного доказу оплати (часткової оплати) наданих адвокатом послуг.

Представником позивача надано розрахунок витрат надання правової допомоги у сумі 15000,00 грн., який складається з:

- консультації з правових питань - 4000,00 грн. за 4 години;

- правової оцінки та аналізу судової практики - 3000,00 грн. за 3 години;

- збирання (отримання) доказів - 2000,00 грн. за 2 години;

- написання позовної заяви - 5000,00 грн. за 5 годин;

- підготовка позовної заяви та копій документів до неї для направлення до суду - 1000,00 грн. за 1 годину.

Таким чином, суд вважає, що дана справа є незначної складності та була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження виклику сторін (у письмовому провадженні) за правилами ст. 263 КАС України, з огляду на що, на переконання суду, заявлені витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 15000,00 грн. є неспівмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Крім того, у наданому адвокатом розрахунку витрат на професійну правничу допомогу відсутній детальний розрахунок робіт, що виконані адвокатом, а зазначення в цілому ціни за одну конкретну послугу не може у повній мірі відобразити обгрунтованість заявлених витрат на її виконання, позаяк у такому б випадку це б призводило до заявлення будь-якої суми для стягнення її з суб'єкта владних повноважень без реальної на те потреби.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Суд також зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), № 31107/96).

Таким чином, аналізуючи все вищенаведене, ураховуючи документи надані представником позивача на підтвердження витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката, суд дійшов висновку, що вказані документи не можуть слугувати належними та допустимими доказами для підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у справі, оскільки суду не надано належного розрахунку наданих послуг з деталізацією обгрунтованості зазначення ціни за кожну надану послугу з реальним урахуванням того, що дана справа є нескладною та підлягає розгляду відповідно до ст. 263 КАС України, доказів оплати (часткової оплати) наданих адвокатом послуг, а тому суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, та понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 241 - 246, 255, 263, 293, 295 - 297 КАС України,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-Vlll, ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІ1, починаючи з 03.04.2018 протиправною.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10 12.2015 № 889-VIII, ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІ1, починаючи з 03.04.2018.

У частині вимог про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 15000,00 грн. відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко