Справа № 161/14921/16-а
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/944/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сапіги В.П.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.

за участі: секретаря судових засідань Герман О.В.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Колбуна В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2016 року, постановлене під головуванням судді Кихтюка Р.М., в м. Луцьку, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

09 листопада 2016 року позивач звернувся в суд з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Луцького об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Волинської області від 13.10.2016 року щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років та зобов'язати відповідача призначити та виплачувати йому пенсію за вислугу років згідно зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи з 06.10.2016.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2016 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 13.10.2016 року про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років. Зобов'язано Луцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років згідно зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що згідно п.5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213-VIII у разі неприйняття до 1 червня 2015 р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника - консультанта народного депутата України.

Оскільки, такого закону не прийнято, з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеними законами, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі, колегія суддів встановила таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи і не заперечується сторонами, що 06.10.2016р. позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років у порядку, передбаченомуст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ.

Відповідач рішенням від 13.10.2016 року відмовив позивачу у призначенні вказаної пенсії з посиланням на те, що згідно п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII з 01.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених відповідно до Законів України «Про державну службу, «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу» не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються.

Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

На час звернення ОСОБА_4 (09.11.2016 року) за призначенням пенсії набрав чинності Закон №1697-VII.

У зв'язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

В свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Виходячи із дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

З доводів заявленого позову вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001 року, позивач пов'язував з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

Вказані доводи є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 року (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001 року) до 1 жовтня 2011 року (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Судом встановлено, що позивач звільнився з органів прокуратури 23.08.2016р. і на вказану дату загальний страховий стаж становив 22 роки 11 місяців 24 дні, а спеціальний 20 років 9 місяців 26 дні.

З встановленого судом вище не обхідно зробити висновок, що в ОСОБА_4 в період з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугою років на підставі ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ.

В частині вирішення питання про правильність обрахунку стажу позивача за вислугу років колегія суддів враховує, що на момент звернення ОСОБА_4 із заявою про призначення пенсії його стаж роботи за вислугу років склав 22 роки 11 місяці 24 дні.

Однак, на час звернення за призначенням спірної пенсії законом передбачено стаж в розмірі 23 років, у тому числі стаж на посадах прокурорів не менше 13 років (з 01.10.2016р. по 30.09.2017р.), а тому в будь-якому випадку наведеного стажу є недостатньо для призначення спірної пенсії.

При цьому, положення ст.50-1 Закону України № 1789-ХІІ від 05.11.1991р. «Про прокуратуру», на які покликається позивач, кореспондують вищенаведеним нормам ст.86 діючого Закону України «Про прокуратуру», оскільки також встановлюють вислугу 23 роки для осіб, які звернулись за пенсією з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року.

Таким чином, відповідачем правомірно відмовлено в призначенні пенсії, оскільки у позивача на день звернення відсутній необхідний стаж для визначення пенсії за вислугу років як відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції станом на час звернення із заявою про призначення пенсії) так і згідно ст.50-1 Закону України № 1789-ХІІ від 05.11.1991р. «Про прокуратуру».

Додатково колегія суддів враховує, що принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні від 07.07.1989р. у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» («Soering. United Kingdom») Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини.

У рішенні від 17.10.1986р. у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» («Rees v. United Kingdom») Європейський суд з прав людини зазначив, що, з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини.

Згідно рішення від 09.10.1979р. в справі «Ейрі проти Ірландії» («Airey v. Ireland») Суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення від 12.10.2004р. у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії» («CASE OF KJARTAN v. ICELAND»).

В рішенні від 03.06.2014р. в справі за заявою Валентини Ніканорівни Великоди проти України № 43331/12, Суд, розглянувши скаргу, зокрема, за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19.01.2010р. після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів, вказав на відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

У цьому рішенні Суд також вказав на відсутність підстав для висновку про те, що, передавши КМ України право на встановлення розміру соціальних пільг, парламент України діяв на порушення якихось положень Конвенції, та зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою не вважав, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що задоволенню не підлягає.

Суд вважає, що наведені докази є суттєвими та об'єктивними, а тому такі заслуговують на увагу в порядку визначеному ст. 308 КАС України.

Статтею 242 КАС України, зокрема визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції ґрунтується на неповно і не всебічно з'ясованих обставинах, а отже прийняте з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому з урахуванням статей 315, 317 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям постанови.

Керуючись ст.ст. 139, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області задовольнити.

Скасувати постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2016 року у справі №161/14921/16а та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. У випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 20.12.2018.