Справа № 821/929/18
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 821/929/18

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Морська Г.М.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадженні апеляційну скаргу Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Північна виправна колонія (№90)" про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) 20.11.2017р. звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної установи "Північна виправна колонія (№90)" (далі-відповідач), в якому просить стягнути з останнього одноразову грошову допомогу в розмірі 27 906,82 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 13.11.2008 по 30.11.2016 року позивач проходила службу на посаді начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень Північної виправної колонії (№ 90). Наказом Управління державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, АР Крим та м. Севастополь № 51 о/с від 23.11.2016 позивача звільнено з посади за п. 7 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" за власним бажанням. Позивач вважає, що так як на день звільнення вислуга років у календарному обчисленні складає 10 років 5 місяців 11 днів, то вона має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у відповідності до п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" № 393.У виплаті одноразової грошової допомоги за зверненням ОСОБА_1, відповідач відмовив. У зв'язку з зазначеним, позивач звернулася до суду та просить стягнути 27906,82 грн., обраховані як 25 відсотків від місячного грошового забезпечення (за останній відпрацьований місяць) за кожний повний календарний рік служби.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року - позов задоволено. Стягнуто із Державної установи "Північна виправна колонія (№90)" () на користь ОСОБА_1 (ід. номер НОМЕР_1) одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 27906,82 грн.

В апеляційній скарзі, Державна установа «Північна виправна колонія (№90)», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду від 11.07.2018р.- скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що порядок виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби врегульований Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII), відповідно до якого, необхідною умовою набуття права на виплату є наявність у особи права на пенсію, визначене цим Законом. Так, пунктом "а" ст. 12 зазначеного Закону передбачено, що пенсія за вислугу років, незалежно від віку, призначається особам, якщо вони звільнені зі служби, та з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше. Вислуга років позивача складає 10 років 5 місяців 11 днів, що не дає йому права на пенсію, а відтак і права на виплату одноразової грошової допомоги. Крім того, апелянт вказав на помилковість розрахунків суду щодо стягнення на користь позивача суми 27 906 грн. 82 коп.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач послався на доводи, ідентичні тим, що викладені в позовній заяві та узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом Управління державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі № 51 о/с від 23.11.2016 майора внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено з посади за п. 7 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" за власним бажанням.

Вислуга років позивача на день звільнення складає: у календарному обчисленні - 10 років 5 місяців 11 днів, у пільговому обчисленні - 13 років 01 місяць 16 днів.

При звільненні ОСОБА_1 не було виплачено грошову допомогу у розмірі 25% щомісячного грошового забезпечення за 10 повних календарних років служби з тих підстав, що відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ) особам офіцерського складу, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Оскільки на час звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України (23.11.2016 року) позивач не набула права на пенсію на умовах, визначених зазначеним Законом № 2262-ХІІ, вона не набула право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ч. 2 ст. 9 Закону.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що право на отримання одноразової грошової допомоги, яка має разовий характер, зокрема, особами начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, пов'язане з наявністю 10 річної вислуги та звільненням з передбачених підстав, зважаючи на що не набуття права на пенсію цих осіб не може нівелювати їх право на отримання зазначеної допомоги за умови наявності 10 і більше років вислуги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з наступних підстав.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ) та постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей».

Відповідно до вимог статті 1-2 Закону №2262-ХII право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби, зокрема: особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту; особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, Національної гвардії України, Прикордонних військ України, військ цивільної оборони України.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналогічні норми містяться і в постанові Кабінету Міністрів України від 17.07.1992р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі - Постанова №393).

Абзацом 4 пункту 10 Постанови №393 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Наведені положення пункту 10 Постанови №393 не пов'язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям права на пенсію.

Основним доводом апелянта було вказано, що обов'язковою умовою для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за власним бажанням є набуття особою права на пенсію.

Разом з тим, відповідно до пункту «б» ст. 1 з позначкою 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ", прямо зазначено, що до осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах нього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби, при цьому жодного твердження щодо віку не має.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи наявність у позивача на день звільнення вислуги років більше ніж 10 років, вважає правильним висновок суду першої інстанції, що не набуття позивачкою права на пенсію не може нівелювати її право на отримання зазначеної грошової допомоги, згідно Постанови №393.

Щодо посилання апелянта на неправильність розрахунку одноразової грошової допомоги у сумі 27 906,82 грн., зробленого судом, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з довідкою № 28/3.1-6673 від 06.06.2018р. про складові нарахованого місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 20.01.2016р. по 31.12.2016р., наданої суду відповідачем, позивачці за останній відпрацьований місяць перед звільненням (листопад 2016 року) нараховане грошове забезпечення 6 106,42 грн. та у грудні 2016 року 5 056,31 грн.

Як пояснив представник відповідача сума, відображена у довідці як нарахована у грудні 2016 року є премією за листопад 2016 року, оскільки трудові відносини між позивачем та відповідачем припинилися 30 листопада 2016 року.

З огляду на наведене, суд вірно виходив з того, що в даному випадку позивачу необхідно розраховувати 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у відповідності до посадового (місячного) окладу, що передував події (звільненню), з якою пов'язана відповідна виплата, а саме 11162,73 грн. (6106,42 + 5056,31).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018р. у справі № 823/64/16.

Виходячи з викладеного, 25 % місячного грошового забезпечення складає 2790,6825 грн. (11162,73 грн. х 25 %). Отже, одноразова грошова допомога, яка підлягає виплаті позивачу за 10 повних відпрацьованих календарних років становить 27906,82грн. (2790,6825 грн. х 10 років).

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду належних і достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення.

Апелянтом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об'єктивній інформації та спростовують факти, встановлені судом.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Північна виправна колонія (№90)" про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні,- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного судового рішення 20.12.2018р.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.