Справа № 807/33/18
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/1092/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Попка Я.С.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 березня 2018 року у справі № 807/33/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі - Ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області при ГУНПУ в Закарпатській області про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані відпустки, стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

суддя в 1-й інстанції - Димарчук Т.М.,

час ухвалення рішення - 23.03.2018 року, 16:17 год,

місце ухвалення рішення - м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення - 28.03.2018 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області (далі - Управління МВС в Закарпатській області, відповідач-1), якою просить: 1) Визнати бездіяльність відповідача - суб'єкта владних повноважень щодо нездійснення грошової компенсації за невикористані відпустки при звільненні позивача - протиправною; 2) Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за 2003, 2004, 2007, 2009 та 2011 роки; грошову компенсацію у формі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01 вересня 2011 року по день винесення рішення по справі з розрахунку середнього заробітку (за невикористані відпустки 2003, 2004, 2007, 2009, 2011); компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги (інфляція) за період з 01 вересня 2011 року по день винесення рішення по справі за відпустки 2003, 2004, 2007, 2009, 2011 роки щодо кожної виплати окремо; 3) Допустити негайне виконання судового рішення по справі про стягнення грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 вересня 2011 року позивач звільнений зі служби з УМВС України в Закарпатській області. На момент звільнення у позивача залишалися невикористані відпустки за 2002, 2003, 2007, 2009 та 2011 роки. Однак, при звільненні розрахунок з ним не проводився та грошової компенсації за невикористані відпустки він не отримував. Дії відповідачів щодо не проведення з ним при звільненні розрахунку вважає такими, що порушують та суперечать вимогам ст. ст. 116, 117 КЗпП. Крім того, вважає, що у відповідності до ст. 34 "Про оплату праці" та ст. 95 КЗпП відповідачами має бути виплачена компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновкам, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права.

Крім того апелянт вказує, що грошової компенсації не отримував при звільнення за невикористанні відпустки 2003, 2004, 2007, 2009, 2011 роки. Суд першої інстанції не взяв до уваги неправильність заповнення грошового атестату №116, оскільки п.4.7 Наказу №499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» вказаний атестат є недійсним. Вказує, що грошовий атестат підписав тільки тому, що частина інформації на ньому є вірна. Крім того, дії УМВС України в Закарпатській області та УДСО при дії УМВС України в Закарпатській області щодо не проведення повного розрахунку при звільненні порушують його права та суперечать вимогам ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 березня 2018 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу, Управління міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі - Ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області зазначає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, застосував до спірних правовідносин норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, а тому вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим. У зв'язку з чим просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.03.2018 по справі № 807/33/18 без змін.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року дану справу було призначено до судового розгляду на 18 грудня 2018 року на 12:00 год, про що завчасно повідомлено учасників справи. Крім того, ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2018 року задоволено клопотання ОСОБА_1 щодо проведення вищезазначеного засідання у режимі відеоконференції та цією ухвалою зобов'язано ОСОБА_1 з'явитися 18 грудня 2018 року о 12 год. 00 хв. для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області, який знаходиться за адресою: 89601, м. Мукачево, вул. Л. Толстого,13, корпус 1.

18 грудня 2018 року ОСОБА_1 для участі в судовому засіданні не з'явився, о 12:15 хв колегією суддів прийнято скорочене рішення по даній справі.

18 грудня 2018 року о 12:25 хв ОСОБА_1 зателефонував до канцелярії Восьмого апеляційного адміністративного суду з проханням відкласти розгляд справи призначений на 12:00 год, про що складено телефонограму та передано колегії суддів на розгляд о 12:55 хв.

З огляду на вищеописане, колегія суддів не мала змоги розглянути подане клопотання, а лише долучила його до матеріалів справи.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо відмови здійснити позивачу виплату грошової компенсації за невикористані дні відпусток у 2003, 2004, 2007, 2009, 2011 роках є правомірними, оскільки відповідно до Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 (далі - Положення № 114) грошова компенсація особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ виплачується лише за невикористану в році звільнення відпустку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Ч.2 ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що наказом УМВС України в Закарпатській області № 160 о/с з 22 червня 2002 року ОСОБА_1 призначено на посаду інспектора відділення кримінальної інформації відділу оперативної інформації УМВС України в Закарпатській області.

З 01 листопада 2002 року позивач призначений на посаду інженера-програміста відділення комп'ютерних мереж і супроводу інформаційних систем і баз даних ВОІ УМВС України в Закарпатській області.

З 01 травня 2003 року - призначений на посаду інженер-програміста відділення комп'ютерних мереж і супроводу інформаційних систем і баз даних відділу інформаційних технологій УМВС України в Закарпатській області.

У період з 24 червня 2004 року по 24 червня 2005 року позивач знаходився у тривалому закордонному відрядженні у складі миротворчого підрозділу Місії ООН у Косово (поза штатами УМВС України в Закарпатській області).

З 24 червня 2005 року по 28 грудня 2005 року позивач перебував на посаді інженера-програміста відділення комп'ютерних мереж і супроводу інформаційних систем та баз даних відділу інформаційних технологій при УМВС України в Закарпатській області.

Наказом УМВС у Закарпатській області № 377 о/с від 23 грудня 2005 року позивача з 28 грудня 2005 року призначено на посаду інспектора відділення експлуатації баз даних ВІТ при УМВС України в Закарпатській області.

З 15 червня 2006 року по 15 вересня 2006 року позивач перебував на посаді старшого інженера-програміста відділення комп'ютерних мереж та супроводження інформаційних систем та баз даних ВІТ при УМВС.

Наказом УМВС у Закарпатській області від 15 вересня 2006 року № 217 о/с призначений на посаду інспектора відділення експлуатації баз даних ВІТ при УМВС України в Закарпатській області з 15 вересня 2006 року.

З 13 грудня 2006 року по 25 березня 2009 року відряджений до спеціального миротворчого центру КНУВС та направлений в тривале закордонне відрядження до складу спостерігачів цивільної поліції місії ООН у Косово з увільненням від займаної посади.

Наказом ГУ МВС в Закарпатській області від 24 березня 2009 року позивач відряджений в розпорядження УДСО при ГУ МВС України в Закарпатській області з 25 березня 2009 року та перебував на посадах в УДСО при ГУ МВС України в Закарпатській області до 30 листопада 2009 року.

З 30 листопада 2009 року по 12 грудня 2010 року позивач перебував у тривалому закордонному відрядженні у складі миротворчої операції ООН у Сх. Тиморі.

З 12 грудня 2010 року по 01 вересня 2011 року позивач працював на посадах УМВС в Закарпатській області.

Наказом УМВС в Закарпатській області № 286 від 30 серпня 2011 року позивач звільнений з органів внутрішніх справ за п. 64 "ж" за власним бажанням з 01 вересня 2011 року.

Судом встановлено, що у 2011 році (році звільнення) позивач з рапортом про надання йому відпустки не звертався.

Як вбачається з наказу про звільнення, позивач на час звільнення мав спеціальне звання - майор міліції та у відповідності до п. 2 Положення № 114 відноситься до осіб старшого начальницького складу органів внутрішніх справ. З урахуванням положень п. 56 Положення № 114 та п. 19.6 Положення про порядок виплати грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, особам старшого начальницького складу органів внутрішніх справ виплати грошової компенсації за не використану відпустку не проводиться.

Трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України, яка кореспондується з частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи

Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною другою статті 116 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Разом з тим слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 16 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 565-ХІІ) особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Частиною першою статті 18 Закону № 565-ХІІ визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням.

Так, згідно з пунктом 49 Положення № 114 особам рядового начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв'язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах, і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

При визначенні тривалості відпусток не враховується також час, необхідний на дорогу до місця проведення відпустки і назад, у тому числі при поділі відпустки на дві частини, а також при відкликанні працівника з відпустки.

При наданні чергової та додаткової відпусток їх тривалість визначається днями повного розміру кожної із відпусток на дванадцять і множенням на число повних місяців служби.

Згідно з пунктом 52 Положення № 114 чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця року.

Пунктом 56 Положення № 114 встановлено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Правові норми, що містяться у Положенні № 114 є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та у випадку виникнення спорів з цього приводу, тоді як норми Кодексу законів про працю України застосовуються в частині правовідносин не врегульованих нормами спеціального законодавства.

Отже особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються з органів внутрішніх справ мають право на грошову компенсацію лише за невикористані в році звільнення відпустки.

Відтак дії відповідача щодо нездійснення виплати позивачу грошової компенсації за невикористані відпустки у 2003, 2004, 2007, 2009 та 2011 роках є правомірними, а відповідно правильним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення в користь позивача вказаної грошової компенсації.

Щодо решти заявлених позивачем позовних вимог, то такі є похідними від вимоги про виплату грошової компенсації за невикористані відпустки у 2003, 2004, 2007, 2009 та 2011 роках, а відтак також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування..

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 березня 2018 року у справі № 807/33/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Я. С. Попко
Повне судове рішення складено 20.12.2018 року