Справа № 1340/5445/18
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1340/5445/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 грудня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

На розгляд суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області №4194/626 від 05.10.2018 про відмову у призначенні ОСОБА_1 , пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області (, м. Львів, пр. Червоної Калини,35) обчислити, призначити та виплачувати мені, ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 ), пенсію за вислугу років, відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-УІІ, з 26 вересня 2018 року, виходячи із розрахунку 60 % від суми місячного (чинного) заробітку, згідно з довідкою прокуратури Львівської області № 18/994 від 20.09.2018.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 26 вересня 2018 року ОСОБА_1 , звернулась до Галицького відділу обслуговування громадян м. Львова (сервісний центр) із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 14.10.2014 № 1697-УІІ «Про прокуратуру».

Однак, за результатами розгляду даної заяви головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області прийняло рішення про відмову у призначені пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» №4194/626 від 05.10.2018 через відсутність правових підстав для її призначення, за відсутністю відповідного стажу.

На думку позивача вказане рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не враховано до спеціального стажу - стаж роботи на посаді державного службовця - секретаря судових засідань Яворівського районного суду Львівської області в період з 08.02.1993 до 30.08.1996, який підлягає зарахуванню до стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем порушено конституційні права на соціальний захист і пенсійне забезпечення, передбачені Конституцією України, іншими Законами України.

У поданому суду відзиві від 07.12.2018 року відповідач проти позову заперечив повністю, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. По суті позовних вимог вказує, що згідно з ч. 6 ст. 86 Закону-1697 до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема час роботи на посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою.

В період з 08.02.1993 по 30.08.1996 позивач працювала на посаді державного службовця та виконувала завдання і функції держави, які передбачала зазначена посада. До 01 червня 1999, тобто на дату закінчення навчання у вищому навчальному закладі, позивач вищої освіти не мала.

Відтак, в розумінні ч. 6 ст. 86 Закону-1697 до стажу роботи, що дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років, належить зараховувати час роботи на посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою. Час роботи на цих посадах, які на той час не мали вищої юридичної освіти, не повинен зараховуватись до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років.. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

На підставі ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає про таке.

26 вересня 2018 року ОСОБА_1 , звернулась до Галицького відділу обслуговування громадян м. Львова (сервісний центр) із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 14.10.2014 № 1697-УІІ «Про прокуратуру».

За результатами розгляду даної заяви Головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області прийняло рішення про відмову у призначені пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» №4194/626 від 05.10.2018 через відсутність правових підстав для її призначення, за відсутністю відповідного стажу.

Судом встановлено, що позивач в органах прокуратури працює з 30.07.1998 року.

За час роботи обіймала посади стажиста, помічника прокурора району, помічника прокурора, прокурора відділу прокуратури області, старшого прокурора відділу та на даний час працює прокурором відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури області.

Також, судом встановлено, що з 08.02.1993 до 30.08.1996 позивач працювала на посаді секретаря судових засідань Яворівського районного суду Львівської області, де їй присвоєно 13 ранг державного службовця, а з 05.11.1996 до 20.03.1998 - юрисконсультом військової частини НОМЕР_2 .

У червні 1999 року ОСОБА_1 закінчила Львівський державний університет імені Івана Франка за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію - юрист.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за - наявності на день звернення вислуги років, зокрема у даному ви падку, з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців.

Частиною 6 ст. 86 цього Закону зазначено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Відповідач зазначає, що вислуга років, що дає право на призначення пенсії ОСОБА_1 відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» становить 20 років, а саме період роботи виключно на посадах в органах прокуратури, що є недостатнім для призначення цього виду пенсії.

При цьому судом встановлено, що відповідачем не враховано до спеціального стажу стаж роботи позивача на посаді державного службовця - секретаря судових засідань Яворівського районного суду Львівської області в період з 08.02.1993 до 30.08.1996, який підлягає зарахуванню до стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» трудові пенсії призначаються, зокрема, за вислугу років.

Так, спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов`язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення.

Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.

Законом України «Про державну службу», чинним на час роботи ОСОБА_1 на посаді секретаря судових засідань, визначено поняття державної служби, яка полягає у професійній діяльності осіб (державні службовців), які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави. Посадовими особами є, зокрема, державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Частиною 1 ст.2 цього Закону встановлено, що посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Крім того, посади державного службовця, які обіймала ОСОБА_1 , відповідно до Постанови Ради Міністрів СРСР від 25.10.1989 №896 «Про поліпшення матеріального забезпечення працівників судів, органів прокуратури та державних нотаріальних контор» віднесені до категорії державних службовців.

Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з Порядком обчислення стажу державної служби (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283), цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Відповідно до п.2 вказаного Порядку, до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що до стажу державної служби включається час роботи на посадах службовців в органах, зазначених у пункті 2 цього Порядку і додатку до нього, якщо при просуванні по службі вони зайняли посади державних службовців.

Зі статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Наказом Головного Управління Державної служби України від 01.09.1999 №65 затверджено Довідник типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців, відповідно до п.2.6 якого державний службовець повинен мати, як правило, повну вищу освіту (освітньо- кваліфікаційний рівень - спеціаліст, магістр) за спеціальностями галузі «Державне управління» або іншими, професійно орієнтованими для державної служби з додатковим підвищенням кваліфікації за професійними програмами вказаної галузі, а на посадах спеціалістів VII категорії державних службовців припустиме використання фахівців з базовим рівнем вищої освіти (бакалавр).

Отже вимога до осіб, які займають посади державних службовців, щодо наявності в них вищої освіти, в тому числі юридичної освіти, настала лише з 01.09.1999, тобто після затвердження вищезазначеного Наказу, і не може бути застосована до позивача.

Вказане кореспондується з ч. 3 ст.22 Конституції України, відповідно до якої при прийняті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Отже, суд дійшов висновку, що відсутність у ОСОБА_1 диплому про вищу юридичну освіту в період роботи секретарем судових засідань з 08.02.1993 до 30.08.1996 не може бути підставою для відмови в зарахуванні цього періоду до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Згідно зі ч.І ст.58 Конституції України закони та нормативні акти не мають зворотної сили в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 звернуто увагу судів, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Стабільність правового регулювання проявляється в неприпустимості внесення довільних змін до діючої системи норм. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов`язок законодавця врахувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, повязані з виконанням умов набуття такого права.

Конституційний суд України, який є єдиним органом конституційної юрисдикції до повноважень якого належать тлумачення норм Конституції України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист громадян України та констатував, що Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи її суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури тощо (рішення Конституційного Суду України від06.07.1999 № 8-рп/99, рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 № 5 -рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказував, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проведення служби так і після її закінчення.

В розумінні ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, перебуваючи на службі в органах прокуратури, позивач мала законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років за наявності достатнього спеціального стажу, які ґрунтуються на нормах ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

Відтак, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що за даних обставин, норми матеріального права повністю підтверджують обгрунтованість позову, а дії відповідача, які полягають в прийнятті ним оскаржуваного рішення, носять ознаки неправомірності і є такими, що порушують законні права та інтереси позивача, а тому адміністративний позов належить задовольнити.

Більше того, суд зазначає, що, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати період роботи ОСОБА_1 на посаді секретаря судових засідань Яворівського районного суду Львівської області до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено, правомірність пред`явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 77, 122, 123, 242, 243, 251, 255 КАС України,-

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області №4194/626 від 05.10.2018 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати період роботи ОСОБА_1 на посаді секретаря судових засідань Яворівського районного суду Львівської області до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області (, м. Львів, пр. Червоної Калини,35) обчислити, призначити та виплачувати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 ), пенсію за вислугу років, відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-УІІ, з 26 вересня 2018 року, виходячи із розрахунку 60 % від суми місячного (чинного) заробітку, згідно з довідкою прокуратури Львівської області № 18/994 від 20.09.2018.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області (, м. Львів, пр. Червоної Калини,35) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Суддя Гулкевич І.З.