Справа № 815/3198/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/3198/18

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на підставі доручення, на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся в її інтересах до суду першої інстанції з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (далі - Пенсійний фонд), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність, що пов'язана з відмовою поновити виплату пенсії за віком;

- зобов'язати здійснити перерахунок та поновити виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, з врахуванням усього стажу та заробітної плати для обчислення пенсії, але в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб;

- зобов'язати нарахувати компенсацію втрати частини доходів, підвищення та індексацію, відповідно до ст.ст. 27,42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов'язати провести доплату до пенсії за понаднормовий стаж, відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та осучаснення пенсії, відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок.

В обґрунтування позовних вимог представник зазначив, що відмова відповідача у поновлені ОСОБА_2 виплати пенсії за віком, внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, свідчить про порушення суб'єктом владних повноважень ст.ст. 19, 46 Конституції України, які зобов'язують органи державної влади та їх посадових осіб діяти відповідно до законодавства України та гарантують громадянам право на соціальний захист.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки представник позивача не надав до Пенсійного органу докази наявності у ОСОБА_2 права на отримання відповідної пенсії, належності її до громадянства України та докази відсутності у неї громадянства іншої держави, підстави для задоволення позову відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

У вересні 2018 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшла апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги представник зазначив, що поновлення виплати пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі, а отже позивач не зобов'язаний надавати жодних додаткових документів, окрім заяви про поновлення виплати пенсії.

Вважає, що після прийняття Рішення Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, Пенсійний орган зобов'язаний поновити виплату позивачу пенсію за першим його зверненням, без обмеження будь яким строком, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, індексації, надбавки до пенсії, як дитині війни.

Також, посилається на те, що одночасно із заявою про поновлення виплати пенсії він надав до Пенсійного органу докази у підтвердження факту призначення позивачу пенсії, перебування його на обліку в Жовтневому райсобезі м. Одеси, а також громадянства України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що позивач не звертався до нього із заявою про перерахунок та поновлення пенсії, а також не надавав визначені законом документи. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, у зв'язку з чим просив залишити судове рішення без змін.

Оскільки в матеріалах справи відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, з вересня 1994 року перебувала на обліку в Жовтневому райсобезі м. Одеси, як пенсіонер за віком (а.с.13-18).

У вересні 1998 року позивач виїхала за межі України на постійне місце проживання в Ізраїль, що зумовило припинення виплати призначеної їй пенсії.

У березні 2017 року представник позивача (за довіреністю) ОСОБА_1 направив до Пенсійного органу заяву про поновлення виплати раніше призначеної позивачу пенсії. Одночасно, із заявою надіслав копію довіреності, копію паспорту, копію ІПН, копію пенсійного посвідчення, копію трудової книжки (а.с.11-21).

Листом від 12.04.2017 року за №198/А-11 Пенсійний орган відмовив у задоволенні вказаної заяви, з посиланням на те, що остання має подаватись особисто ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи, вказаний вище лист не був отриманий позивачем, що в подальшому стало підставою для неодноразового звернення представника позивача до Пенсійного органу з проханням надіслати на його адресу рішення про результати розгляду відповідної заяви.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та висновки суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пункт 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Стаття 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 (далі - Рішення №25-рп/2009) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання обґрунтованості апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з дати прийняття Рішення № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону, на підставі яких позивачу було припинено виплату пенсії, у ОСОБА_2 виникло право на відновлення виплати пенсії за віком та пенсійні органи мали відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Водночас, колегія суддів зазначає, що наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії, не позбавляє позивача обов'язку захисту свого права.

Тобто, після прийняття та опублікування Рішення №25-рп/2009 та не відновлення виплати пенсії, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак, із цього періоду розпочався відлік строку звернення до суду.

Згідно ч.2 ст. 122 КАС України (в редакції чинній на момент звернення позивача до суду з відповідним позовом) Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява направлена до суду першої інстанції 26 червня 2018 року, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, отже вимоги позивача за період з 07 жовтня 2009 року по 25 грудня 2017 року слід залишити без розгляду.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 408/2861/17-а, яка, відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, враховується до спірних правовідносин.

Також, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи відповідача з приводу неотримання заяви представника ОСОБА_2 про перерахунок та поновлення пенсії від 24.03.2017 року, оскільки останнє спростовується листом Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі №198/А-11 від 12.04.2017 року, зі змісту якого вбачається, що таке звернення було отримано та розглянуто.

Колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача, викладені у листі №198/А-11 від 12.04. 2017 року щодо необхідності особистого подання позивачем заяви про поновлення виплати пенсії, оскільки пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 передбачено можливість подачі такої заяви до органів Пенсійного фонду, як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.

Колегія суддів апеляційного суду не може вважати обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що з наданих представником позивача документів, пенсійний орган був позбавлений можливості встановити наявність у ОСОБА_2 права на отримання відповідної пенсії, належності її до громадянства України та впевнитися у відсутності у заявника громадянства іншої держави.

На думку суду апеляційної інстанції, суб'єкту владних повноважень був наданий достатній пакет документів, якій дозволяв задовольнити прохання позивача щодо поновлення виплати пенсій.

Зокрема, було надано копія пенсійного посвідчення та трудової книжки, копія закордонного паспорту, з відміткою посольства України в Ізраїлі (а. с.4 паспорту) підтверджує належність позивача до громадянства України.

Як обґрунтовано зазначив представник позивача, саме на територіальний орган Пенсійного фонду покладається обов'язок витребувати з місця зберігання архівну пенсійну справу позивача, у тому числі протокол про призначення пенсії, строк зберігання якого 75 років.

Є необґрунтованими доводи суду першої інстанції з приводу закінчення терміну дії закордонного паспорта ОСОБА_2, оскільки останній містить відмітку посольства України в Ізраїлі (а. с.1 паспорту) про продовження його дії до 02.07.2018 року.

Колегія суддів зазначає, що за наявності у громадянина України іншого громадянства у правовідносинах з державою, такі громадяни розглядаються, як громадяни України.

Більш того, чинним законодавством не передбачено обов'язку надання пенсіонером відомостей щодо наявності або відсутності у нього громадянства інших держав.

Водночас право людини на вільне пересування і свободу вибору місця проживання, в тому числі гарантоване ч.3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

На переконання колегії суддів, пенсійний орган мав усі необхідні документи, які давали йому можливість перевірити наведену вище інформацію та поновити призначену позивачу пенсію за віком (а.с. 11-21).

Досліджуючи позовні вимоги ОСОБА_2, в частині зобов'язання пенсійного органу здійснити перерахунок пенсії з урахуванням певних складових, що були наведені вище, колегія суддів бажає зазначити наступне.

Відповідно до рекомендації Комітету міністрів Ради Європи №R(80)2, прийнятої 11.03.80, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Водночас Пенсійний фонд по суті не розглядав заяву позивача про перерахунок її пенсії та не приймав будь-якого рішення, у тому числі і рішення, яке б не задовольнило позивача, а відтак заявлені вище вимоги є передчасними.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Викладене свідчить про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач при поданні адміністративного позову сплатив судовий збір у сумі 704, 80 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи дублікатом квитанції №0.0..1 від 26.06.2018 року, та при поданні апеляційної скарги сплатив судовий збір у сумі 1 057,20 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи дублікатом квитанції №0.0..1 від 10.09.2018 року.

Отже, понесені позивачем судові витрати у сумі 1762 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят дві гривні) підлягають стягненню з Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі за рахунок його бюджетних асигнувань.

Згідно ст. 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення, у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.3 ч.6 ст. 12 КАС України до справ незначної складності відносяться, зокрема, справи про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення перерахунку, одержання пенсійних виплат.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність права у учасників справи на касаційне оскарження такого рішення.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на підставі доручення - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії за період з 07 жовтня 2009 року по 25 грудня 2017 року - залишити без розгляду.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі () щодо відмови в поновленні виплати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) раніше призначеної пенсії за віком.

Зобов'язати Центральне об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі () поновити з 26 грудня 2017 року, в розмірах, відповідно до чинного законодавства, нарахування та виплату раніше призначеної ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) пенсії за віком.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Стягнути з Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) понесені судові витрати у сумі 1762 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят дві гривні).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 20.12.2018 року.