Справа № 804/2375/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2018 року Справа № 804/2375/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняЗіненко А.О.
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: Вохмяніна І.М. Петруня А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" до Першотравенської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування рішення №57-04/VІ від 20.02.2018р., -

ВСТАНОВИВ:

02.04.2018р. Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» звернулося з адміністративним позовом до Першотравенської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Першотравенської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 20.02.2018р. №57-04/УІ «Про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку на 2018 рік».

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є платником земельного податку у 2018р. за земельні ділянки, які знаходяться у с. Першотравенське Нікопольського району Дніпропетровської області та 17.02.2018р. позивачем була подана відповідна податкова декларація із земельного податку. Проте, 20.02.2018р. відповідачем було прийнято оспорюване рішення за змістом якого були встановлені ставки земельного податку, зокрема - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури (виробництва та розподілення газу, постачання пари та гарячої води, збирання, очищення та розподілення води) - 3% нормативної грошової оцінки землі. Зазначене рішення набрало чинності з 01.03.2018р. та вказана ставка застосовується у 2018 році. Позивач вважає, що, прийнявши вказане оспорюване рішення та змінивши протягом бюджетного року податки та збори, їх ставки 20.02.2018р., відповідачем були порушені норми чинного законодавства, зокрема, норми п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12, п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України щодо принципу стабільності, за яким зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому вони будуть діяти, податки та збори, їх ставки не можуть змінюватися протягом бюджетного року та рішення про встановлення місцевих податків і зборів повинно бути офіційно оприлюднено відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких податків і зборів. На думку позивача, вищевказані норми при прийнятті оспорюваного рішення відповідачем були порушені, а тому таке рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню. Також позивач у позові вказує і на те, що у преамбулі Податкового кодексу в редакції, чинній з 01.01.2018р. міститься посилання на те, що в нього внесені зміни згідно з Законом України від 07.12.2017р. №2245-УІІІ і в самому тексті кодексу під статтями в які були внесені зміни згідно цього Закону міститься відповідне посилання, але в ст.4 та ст.12 зазначене посилання не міститься, тобто норма цих статей змінена не була і діє в редакції від 02.12.2010р. та виходячи з принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечностей, який закріплений у п.5.2 Податкового кодексу України, застосовуються норми Податкового кодексу України, а не Закону України №2245-УІІІ. Окрім того, представник позивача вказує і на те, що Законом України від 07.12.2017р. №2245-УІІІ не були внесені зміни до положень п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4 , пункту 4.5 статті 4 Податкового кодексу України, до п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України. Дія зазначених норм, зокрема, Податкового кодексу України не зупинена, а, відтак, відсутні підстави для незастосування цих норм у даній справі. У відповіді на відгук на позов позивач посилається і на те, що у порушення вимог ч.5 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», ст.22 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» відповідачем оспорюване рішення оприлюднено не було, таких доказів не надано. Також в обґрунтування своєю правової позиції щодо необхідності застосування при прийнятті оспорюваного рішення 20.02.2018р. норм п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4, п.п.12.3.4 п.12.3 ст. 12 ПК України, представник позивача у своїх доповненнях до відповіді на відгук на позов, у додаткових поясненнях посилається і на правові позиції Верховного Суду України, викладені у його постанові від 08.05.2018р. по справі №803/1642/16 щодо введення транспортного податку, у постанові від 08.05.2018р. у справі №820/8898/15, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07.06.2017р. по справі №712/2617/16-а, а також на норми ч.8 ст.8 Закону України «Про добровільне об'єднання територіальних громад» за якими визначено, що у разі об'єднання територіальних громад акти індивідуальної дії зберігають чинність на відповідних територіях та для відповідних осіб про що також випливає і з листа Міністерства фінансів України від 26.03.2018р. №11230-17-10/8220 «Щодо повноважень органів місцевого самоврядування у прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів». З огляду на викладене, представник позивача вважає, що відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення були порушені вищенаведені норми податкового законодавства, а отже, оспорюване рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню, а його позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у відгуку на позов просив відмовити у задоволенні даного адміністративного позову у повному обсязі посилаючись на те, що відповідно до п.3 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» №2245-УІІІ встановлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Першотравенська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області є радою новоствореної об'єднаної територіальної громади та почала своє функціонування лише 20.11.2017р., а отже, до рішень, прийнятих Першотравенською сільською радою щодо встановлення місцевих податків не застосовуються вимоги п.п.4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, п.п.12.3.4 пункту 12.3, п.п.12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 ПК України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та, відповідно, представник відповідача вважає, що відповідач мав право приймати зазначене вище рішення. Щодо твердження позивача з приводу не застосування до даних правовідносин дії Закону України №2245-УІІІ з підстав того, що вказаним законом не були внесені зміни до п.п.12.3.4 п.12.3,п.п.12.4.3 п.12.4, п.12.5 ст. 12 ПК України та наявність таких суперечностей трактуються на користь позивача, то представник вважає такі твердження безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, оскільки зазначений Закон №2245-УІІІ не визнаний неконституційним та не скасований у встановленому законодавством порядку, а, відповідно, він є чинним та підлягає застосуванню на всій території України. Окрім того, у клопотанні від 29.08.2018р. представник відповідача просить при розгляді даної справи врахувати, що обставини, які є предметом спору у цій справі, вже були предметом розгляду Дніпропетровським окружним адміністративним судом у справі №804/2474/18 щодо визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 20.02.2018р. №56-04/УІ про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно на 2018 рік, за результатами розгляду якої було позивачеві у позові відмовлено за рішенням суду від 06.06.2018р. та вказане судове рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції 14.08.2018р.

Ухвалою суду від 05.04.2018р. було відкрито провадження у даній адміністративній справу суддею Павловським Д.П. та підготовче провадження призначено на 16.05.2018р. на 11.00 годину (а.с.2-3).

У підготовчому засіданні 16.05.2018р. за клопотанням представника позивача з метою підготовки відповіді на відгук відповідача позивачем було оголошено перерву до 23.05.2018р. до 14.00 години, що підтверджується змістом наявного у справі протоколу підготовчого засідання (а.с.69-71).

23.05.2018р. підготовче засідання у даній справі було перенесено на 20.06.2018р. на 14.00 годину у зв'язку із перебуванням судді Павловського у відпустці згідно довідки секретаря судового засідання (а.с.81).

20.06.2018р. підготовче засідання у даній справі було знято з розгляду у зв'язку із тривалим перебуванням судді Павловського Д.П. у нарадчій кімнаті у іншій справі згідно довідки секретаря судового засідання (а.с.100)

Згідно повістки від 20.06.2018р. підготовче засідання призначене на 25.07.2018р. на 14.00 годину (а.с.101).

У зв'язку із перебуванням судді Павловського Д.П. у відпустці 25.07.2018р. підготовче засідання у даній справі було перенесено на 29.08.2018р. на 14.00 годину згідно довідки та повістки секретаря судового засідання (а.с.104-105).

29.08.2018р. підготовче засідання у даній справі було знято із розгляду та призначено на 26.09.2018р. 15.30 година згідно довідки та повістки секретаря судового засіданні (а.с.129-130).

26.09.2018р. підготовче засідання було перенесено у зв'язку з перебуванням судді Павловського Д.П. у відпустці згідно довідки секретаря судового засідання (а.с.133).

У подальшому 19.10.2018р. за розпорядженням в.о. керівника апарату та протоколу повторного автоматизованого розподілу даної справи у зв'язку із відстороненням судді Павловського Д.П. від здійснення правосуддя дану адміністративну справу було передано для розгляду по суті судді Конєвій С.О. (а.с.134-135).

Ухвалою суду від 24.10.2018р. дана адміністративна справа суддею Конєвою С.О. була прийнята до свого провадження, підготовче провадження за правилами загального позовного провадження, призначено на 16.11.2018р. на 10.30 годину (а.с.137).

Ухвалою суду від 16.11.2018р. на підставі ст.ст. 180, 181, 183 Кодексу адміністративного судочинства України було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 05.12.2018р. на 10.30 годину (а.с.152).

У судовому засіданні 05.12.2018р. представники позивача та відповідача свої позовні вимоги та заперечення проти позову підтримали.

У ході судового розгляду справи судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Постановою Центральної виборчої комісії від 18.08.2017р. №164 «Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 29.10.2017 року» призначено перші вибори Першотравенської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, що підтверджується її копією, наявною у справі (а.с. 52-58).

Початок повноважень депутатів Першотравенської сільської ради визначено 20.11.2017р. з прийняттям рішення першої сесії сьомого скликання №01-01/УІ. Першотравенська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області почала діяти з 20.11.2017р., про що свідчить зміст наведеного рішення (а.с. 59).

20.02.2018р. на четвертій сесії сьомого скликання Першотравенської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області згідно до вимог п.284.1 ст.284 Податкового кодексу України, Закону України від 07.12.2017р. № 2245-УІІІ , п. 24 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та постанови Кабінету Міністрів України від 24.05.2017р. № 483 було прийнято рішення №57-04/УІ «Про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку на 2018 рік» за пунктом 1 якого були установлені на території Першотравенської сільської ради ставки земельного податку згідно з додатком 1, зокрема, щодо земель для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури (виробництва та розподілення газу, постачання пари та гарячої води, збирання, очищення та розподілення води) для юридичних осіб -3% від нормативної грошової оцінки землі, що підтверджується копією відповідного рішення та додатків 1,2 до нього (а.с.19-29).

Зі змісту наданих позивачем документів видно, що позивачем 17.02.2018р. була подана до Нікопольської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області податкова декларація з плати за землю за 2018р. на суму 177,97 грн., а 19.03.2018р. позивачем було подано уточнюючу податкову декларацію з плати за землю за 2018 рік на суму 474,60 грн. з урахуванням рішення Пешотравенської сільської ради №57-04/УІ від 20.02.2018р. (а.с.13-18).

Позивач оспорює вказане вище рішення, просить його визнати протиправним та скасувати посилаючись на те, що відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення 20.02.2018р. було змінено протягом бюджетного року податки та збори, їх ставки, зокрема, змінено ставку земельного податку, внаслідок чого відповідачем були порушені принцип стабільності щодо заборони прийняття рішень про зміни ставок податку пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові ставки, визначений п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4 ПК України та обов'язок оприлюднення такого рішення до 15 липня 2017р. за нормами п.п.12.3.4 п.12.3, п.12.5 ст. 12 ПК України, при цьому, позивач вважає, що Законом України №2245-УІІІ не були внесені зміни у вказані вище норми податкового законодавства, за принципом пріоритетності підлягають застосування норми Податкового кодексу України, а не норми Закону №2245-УІІІ, а, відтак, відсутні підстави для не застосування наведених норм відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення та у даній справі.

Заслухавши представників сторін, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтею 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно п.10.1, п.10.2 ст. 10 ПК України до місцевих податків належать: податок на майно, єдиний податок. Місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

У відповідності до вимог ст.ст. 269, 270 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) землекористувачі, а об'єктами оподаткування земельним податком є, зокрема, земельні ділянки, які перебувають у власності або у користуванні.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки - згідно п. 274.1 ст. 274 ПК України.

За приписами п.284.1 ст. 284 ПК України визначено, що Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

Згідно з підпунктом 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради у межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

За підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 наведеного Кодексу, визначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно із підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 ст. 12 ПК України у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Відповідно до підпунктів 4.1.4, 4.1.9 пункту 4.1 ст.4 ПК України податкове законодавства України ґрунтується на таких принципах: презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів ч різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу; стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Пунктом 4.4 статті 4 ПК України передбачено, що установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу, Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Так, 07.12.2017р. було прийнято Закон України «Про внесення змін до податкового законодавства та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» №2245-УІІІ (далі - Закон №2245), який набрав чинності з 01.01.2018р.

Пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2245 установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Аналіз вищенаведених норм податкового законодавства свідчить про те, що принцип стабільності у податкових правовідносинах є складовою частиною процедури запровадження змін до елементів податків і зборів, що впливає на податковий період, з якого застосовуються відповідні зміни, проте не впливає на право прийняття оспорюваного рішення з урахуванням того, що наведеним вище п.3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №2245 встановлені спеціальні умови щодо не розповсюдження дії вищенаведених норм для конкретного кола осіб та у конкретному періоді (ради об'єднаних територіальних громад, що утворені після 15 липня 2017р. та у 2018 році).

Так, як встановлено у судовому засіданні, а також і підтверджено наданими копіями документів та не спростовано позивачем жодними доказами, Першотравенська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області є радою новоствореної об'єднаної територіальної громади, яка розпочала своє функціонування 20.11.2017р., тобто утвореною після 15 липня 2017р., а тому за викладених обставин та аналізу наведених норм, суд приходить до висновку, що до оспорюваного рішення №57-04/УІ від 20.02.2018р. не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» згідно до пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2245.

При цьому, судом враховується і те, що Закон №2245 станом на момент розгляду цієї справи є чинним та не визнавався неконституційним у встановленому законодавством порядку, а тому вимоги представника позивача про не застосування його положень до даних правовідносин є безпідставними, оскільки обов'язковість виконання всіх законів України, які набрали чинності та є чинними на всій території України підлягають виконанню всіма державними органами, підприємствами і організаціями та їх посадовими особами до моменту їх визнання неконституційними у відповідності до вимог Конституції України.

Також слід зазначити, що є помилковими посилання представника позивача на те, що у разі суперечностей нормативно-правових актів та виходячи із принципу пріоритетності підлягають застосуванню саме норми Податкового кодексу України щодо необхідності застосування норм п.4.1.9 п.4.1 ст. 4 та п.12.3.4 п.12.3 ст. 12 ПК України до яких зміни наведеним Законом №2245 не вносились, оскільки із аналізу змісту наведених норм не вбачається між ними жодних суперечностей, а, навпаки, законодавець у п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2245 наділив правом органи місцевого самоврядування, у тому числі ради об'єднаних територіальних громад, що утворені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад після 15 липня 2017р. та у 2018 році встановлювати саме у 2018 році місцеві податки і збори без застосування вищенаведених норм п.4.1.9 п.4.1 ст. 4 та п.12.3.4 п.12.3, п.п.12.4.3 п.12.4 та п.12.5 ст. 12 ПК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Закон №2245 не встановлює окремий від Податкового кодексу України порядок оподаткування, нормами цього Закону встановлюється строк можливого прийняття сільськими, селищними та міськими радами рішень у певний проміжок часу з метою забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 вказаного Кодексу, на позивача покладено обов'язок довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Проте, у ході судового розгляду справи представником позивача не було надано суду жодних доказів та не наведено жодних будь-яких обґрунтованих правових підстав, які б свідчили про протиправність оспорюваного рішення з урахуванням чинності норм Закону №2245, які не визнані неконституційними у встановленому законодавством порядку, на момент розгляду цієї справи є чинними та не наведено жодних підстав які б дозволяли не застосовувати норми наведеного Закону №2245 у даних правовідносинах виходячи з обставин, встановлених у ході судового розгляду справи та аналізу вищенаведених норм податкового законодавства.

Є безпідставними і доводи позивача про неправомірне застосування відповідачем Закону №2245 при прийнятті оспорюваного рішення, оскільки наведений Закон №2245 набрав чинності з 01.01.2018р. є діючим законом, а відповідач в межах своїх повноважень зобов'язаний виконувати свої обов'язки, у тому числі і з урахуванням внесених змін у регулювання спірних правовідносин, при цьому, слід зазначити, що позивачем фактично висловлюється незгода із нормами Закону №2245, що не може бути ні предметом, ні підставою розгляду таких правовідносин у порядку адміністративного судочинства та, у такому випадку, позивач не позбавлений можливості звернутися до Конституційного Суду України щодо невідповідності норм вказаного Закону Конституції України.

Адміністративний суд при розгляді даної справи таких підстав не вбачає з урахуванням положень ч.4 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також судом враховується і те, що редакція статті 12 Податкового кодексу України зі змінами згідно з Законом України №2245 та у попередній редакції визначає повноваження, зокрема, але не виключно, сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів, і її додержання, як і додержання інших норм податкового законодавства є важливою складовою при реалізації державної політики у сфері справляння податків і зборів і, відтак, навіть при наявності процедурних порушень законодавства при здійсненні повноважень щодо прийняття рішень щодо податків і зборів, що ніяким чином не спростовує наявності такого обов'язку як сплата податків і зборів.

Також, судом критично надається оцінка доводам позивача про те, що оспорюване рішення не було оприлюднено відповідачем у встановленому законодавством порядку, оскільки такі твердження спростовуються тим, що сам позивач 19.03.2018р. подав до податкової інспекції уточнюючу декларацію з плати за землю за 2018р. з урахуванням ставок земельного податку, встановлених за оспорюваним рішенням, що підтверджується копією такої декларації та квитанцією №2 про її отримання податковим органом (а.с.16-18).

Зазначене свідчить про обізнаність позивача про наявність оспорюваного рішення та про його зміст ще 19.03.2018р.

Щодо посилань представника позивача на зміст листа Міністерства фінансів України від 26.02.2018р., то слід зазначити, що будь-які листи державних органів носять роз'яснювальний характер, не є законом чи нормативно-правовим актом, який є обов'язковим до виконання, а тому вказаний лист не може бути обраний позивачем підставою для визнання протиправним та скасування рішень суб'єктів владних повноважень.

Окрім того, судом враховується і те, що позивачем із підстав протиправності застосування відповідачем норм Закону №2245 при прийнятті рішення відповідача №56-04/УІ про встановлення ставок податку на нерухоме майно від 20.02.2018р. було подано адміністративний позов за результатами якого рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.06.2018р. у справі №804/2474/18 позивачеві було відмовлено у задоволенні даного позову та вказане судове рішення набрало законної сили 14.08.2018р., а отже, оскільки між позивачем та відповідачем уже були встановлені обставини щодо правомірності застосування норм Закону №2245 у наведеній справі, що є підставою для оскарження рішення відповідача і у даній справі, адміністративний суд приходить до висновку, що обставини, встановлені у вищенаведеній справі щодо правомірності застосування відповідачем норм Закону №2245 при прийнятті рішень про встановлення податків та зборів на 2018 рік, у тому числі і земельного податку не підлягають доказуванню у даній справі з урахуванням вимог ч.4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, слід зазначити, що не підлягають застосуванню у порядку, встановленому ч.5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України висновки Верховного Суду, Вищого адміністративного Суду України, наведені позивачем у доповненні до відповіді на відгук на позов,та копії яких долучені до матеріалів справи, з огляду на те, що застосування норм Закону №2245 не були предметом розгляду вищенаведених судових рішень, не містять жодних висновків з посиланням на норми права щодо правомірності чи неправомірності застосування наведеного Закону №2245, а тому наведені у вказаних судових рішеннях правові позиції не можуть бути застосовані у даних правовідносинах.

Між тим, представником відповідача доведено належними та допустимими доказами правомірність та обґрунтованість прийняття суб'єктом владних повноважень - відповідачем оспорюваного рішення у відповідності до вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваного рішення згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті рішення №57-04/УІ від 20.02.2018р. відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), права та інтереси позивача при прийнятті оспорюваного рішення відповідачем порушені не були, а тому підстави для визнання протиправним та скасування вказаного вище рішення у адміністративного суду відсутні.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб'єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача - суб'єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" до Першотравенської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування рішення №57-04/VІ від 20.02.2018р. - відмовити повністю.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на позивача згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено - 14.12.2018р.

Суддя С.О. Конєва