Справа № 807/388/17
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2018-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 грудня 2018 року м. Ужгород№ 807/388/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Іванчулинця Д.В.,

суддів - Калинич Я.М., Шешеня О.М.,

при секретарі судового засідання - Костелей І.Ф.,

за участю сторін та осіб, які беруть участь у розгляді справи:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Радь О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_7 громадянка Таджикистану, місце перебування: пункту тимчасового розміщення біженців у Закарпатській області, АДРЕСА_1, 89200) до Державної міграційної служби України (вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01024) про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 07 грудня 2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення в повному обсязі складено та підписано 19 грудня 2018 року у зв'язку із перебуванням головуючого судді у відпустці 10 грудня 2018 року та у відрядженні з 11 по 14 грудня 2018 року.

ОСОБА_1, громадянка Таджикистану (далі - позивач, ОСОБА_1), звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України) яким просить: 1) скасувати рішення ДМС України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 березня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі.

13 квітня 2017 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.

26 жовтня 2018 року ухвалою колегії суддів Закарпатського окружного адміністративного суду було задоволено заяви суддів Рейті С.І. та Гаврилка С.Є. про самовідвід.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року адміністративну справу передано на розгляд головуючому судді Іванчулинцю Д.В., члени колегії - судді Шешеня О.М. та Калинич Я.М.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням ДМС України від 31.01.2017 року № 45-17 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ОСОБА_1 вважає дане рішення протиправним оскільки, міграційна мотиви знехтувала наданими доказами на підтвердження обґрунтованого побоювання за політичні погляди та релігійні переконання при винесенні оскарженого рішення, просить рішення скасувати.

Представник відповідача надав суду заперечення проти позову, яким просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на ту обставину, що ОСОБА_1 насправді має на меті не отримати захист від можливих переслідувань в країні громадянської належності, а лише отримати можливість легалізуватися на території України, щоб потім, що не виключено, спробувати потрапити в країни Євросоюзу. Адже, можна побачити логічну послідовність переміщень ОСОБА_1 (Росія-Білорусь та неодноразова спроба потрапити до Польщі). Крім того, ОСОБА_1 звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні через один місяць і два дні з часу прибуття. Це свідчить, що ОСОБА_1 не мала наміру звертатися з відповідною заявою. На основі всебічного вивчення наданих ОСОБА_1 матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Таджикистан), зокрема матеріалів, що надані Регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Україні, Міністерства закордонних справ України, сектор збору та аналізу інформації по країнах походження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України, співбесіди по уточненню викладених позивачем фактів, можна зазначити наступне: пояснення, які надала ОСОБА_1, не можуть бути доказом переслідувань або існування загрози переслідувань позивача в країні її громадянської належності, оскільки вони є непереконливими і не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань позивача в країні її громадянської належності та не доводять загрози її життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо неї смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно преамбули Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон 3671) - цей Закон визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону 3671, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до пунктів 5, 6 Керівних положень УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16.12.1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов'язком доказування". У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов'язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу реалізується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв'язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов'язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об'єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно ч.1 ст.7 Закону 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч.4 ст.8 Закону 3671, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону 3671, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, 28.09.2016 року ОСОБА_1 громадянка Республіки Таджикистан, країна постійного проживання Республіка Таджикистан, звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

18.10.2016 року прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як повідомила ОСОБА_1, у країні громадянської належності навчалася та закінчила 9 класів середньої школи. Разом з чоловіком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, виховує чотирьох дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4. Займалась вихованням дітей, домогосподарка.

18.05.2016 року ОСОБА_1 разом з чотирма неповнолітніми дітьми повітряним транспортом виїхала з міста Душанбе (Таджикистан) до міста Краснодар (Росія) де пробула до 01.06.2016 року і виїхала у напрямку Москви. На території Росії за статусом біженця не зверталася. Звідки виїхала на Мінськ (Білорусь). Після прибуття до Мінська поїхала до міста Брест (Білорусь), проживаючи там протягом двох місяців, здійснили кілька спроб потрапити до Польщі, про що свідчать штампи у паспорті. Знаходячись в Білорусії звернулася із заявою про надання статусу біженця, розгляд якої за її клопотанням було припинено після появи в Інтернеті відео, на якому були діти ОСОБА_1, за яким прослідували дзвінки представників Посольства Таджикистану в Білорусі. Повертатись до Таджикистану не було безпечно, Росія так само депортує таджиків до країни походження на вимогу Таджикистану, як це б зробила і Білорусь. Після чого позивач прибула в Україну з Білорусі 26 серпня 2016 року.

Під час співбесіди 12.01.2017 року ОСОБА_1 повідомила, що коли були біженцями в Білорусі, прийшли журналісти і знімали її з чоловіком. Після цього прослідували дзвінки представників посольства Таджикистану. Потім дізналися, що приходили до матері її чоловіка ОСОБА_6 додому і сказали, щоб вони відмовилися від Білорусі і приїхали в Таджикистан, що їх звідти заберуть тому, що Білорусія і Таджикистан союзники. Після цього, ОСОБА_1 та її чоловік вирішили втекти в Україну.

На співбесіді 12.01.2017 року ОСОБА_1 повідомила, що хотіли спочатку з Білорусі потрапити в Польщу. ОСОБА_1, чоловік та діти в'їхали автобусом до України

26.08.2016 року через пункт пропуску Нові Яриловичі. До звернення за захистом в Україні перебували в Києві та Львові, а згодом поїхали проживати в АДРЕСА_2. 28.09.2016 року звернулися до органу міграційної служби у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У зв'язку з зміною місця проживання на Закарпатську область, після отримання дозволу на проживання в пункт тимчасового розміщення біженців в Закарпатській області, була взята на облік 09.11.2016 року в ГУ ДМС України у Закарпатській області.

У заяві-анкеті від 28.09.2016 року позивач вказує, що її чоловік був членом партії Ісламського Відродження Таджикистану.

Уже під час співбесіди від 13.10.2016 року ОСОБА_1 повідомила, що вона не належить до членів партії, тільки її чоловік. Однак, під час співбесіди 12.01.2017 року позивач зазначає, що її чоловік тільки працював на ісламську партію, і його робота полягала в поширенні партійної газети «Наджот». Інформацією щодо змісту газети, періодичності її виходу позивач не володіє, хоча вона виходила на таджицькій мові і отримувала її.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 та чоловік після прибуття до України 26.08.2016 року за бажанням мали можливість звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак до органу міграційної служби за захистом в Україні відразу не звернулися.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16.12.1998 року, пункт 5 і 6: "Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов'язком доказування". У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов'язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв'язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов'язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об'єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані".

Відповідно до пп. "ж" п. 3.1. та п. 4.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649 із ОСОБА_1 було проведено 13.10.2016 року та 12.01.2017 року співбесіди.

У заяві ОСОБА_1 просить визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки «муж был членом Партии Исламского Возрождения Таджикистана которую 15.09.2015 г. правительство республики запретило действие и арестовало всех членов политсовета ПИВТ. Так как муж был общественным активистом, после того власти республики начали давили на нас и мой муж бежал из страны потом они начали давить на меня и забрали в отдел милиции, в отношении ко мне принимали пытки и в результате сломана моя нога и родители взяли адвоката и меня отпустили домой».

В п.4.2. заяви-анкети: Вкажіть політичні, релігійні, військові або громадські організації, в яких перебували Ви або члени Вашої сім'ї в країні постійного проживання, ОСОБА_1 вказує, "Партия Исламского Возрождения".

Поряд з цим, з метою аналізу та перевірки достовірностей тверджень отриманих під час співбесід з вихідцями із Республіки Таджикистан, які звернулися за захистом в Україні, Головним управлінням ДМС України в Закарпатській області, відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" було направлено запит до Міністерства закордонних справ України від 25.11.2016 року та до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України щодо інформації по країні походження Таджикистан.

На основі всебічного вивчення наданих ОСОБА_1 матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Таджикистан), зокрема матеріалів, що надані Регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Україні, Міністерства закордонних справ України, сектор збору та аналізу інформації по країнах походження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України, співбесіди по уточненню викладених позивачем фактів, можна зазначити наступне: пояснення, які надала ОСОБА_1, не можуть бути доказом переслідувань або існування загрози переслідувань позивача в країні її громадянської належності, оскільки вони є непереконливими і не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань позивача в країні її громадянської належності та не доводять загрози її життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо неї смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За матеріалами справи ознак того, що позивач могла бути причетна до подій, які могли б підвести її під дію положень про виключення, що містяться в підпункті а), b) або з) пункту Р статті 1 Конвенції 1951 року не виявлено.

ОСОБА_1 надано інформацію щодо проходження нею медичного огляду.

Управління Служби безпеки України у Львівській області повідомляє, що відомостями щодо обставин, за яких не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, Управління Служби безпеки України у Львівській області не володіє.

Станом на 07.12.2016 року ОСОБА_1 за обліками Генерального секретаріату Інтерполу, не значиться.

У зв'язку з вищезазначеним, немає підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до п. 6.5. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649 за результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву, ДМС України приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону 3671, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону 3671 та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (тобто катування, нелюдське чи таке що принижує гідність поводження чи покарання), у відповідача були підстави для прийняття рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, враховуючи принципи адміністративного судочинства та з огляду на положення ст. 77 КАС України, обов'язок доказування покладається в даному випадку на відповідача. Відповідачем доведено правомірність оскарженого рішення, що встановлено в судовому засіданні та підтверджено належними та допустимими доказами, та за наведених обставин, позовні вимоги є необґрунтованими та в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 72, 77, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_7 громадянка Таджикистану, місце перебування: пункту тимчасового розміщення біженців у Закарпатській області, АДРЕСА_1, 89200) до Державної міграційної служби України (вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01024) про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

Суддя Д.В. Іванчулинець Я. М. Калинич О.М. Шешеня