Справа № 420/5709/18
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5709/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ № 195 від 11.10.2018 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області не було об'єктивно та належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. При прийнятті рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстав та обставини, з якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту. Будь-яких конкретних обставин, які унеможливлюють повернення позивача до країни громадянської належності в адміністративному позові не зазначено, рівно як і самої країни, з якої вибув позивач та захистом якої не бажає користуватись.

Ухвалою судді від 06.11.2018 відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 28.11.2018 о 10:30 год.

20.11.2018 до суду від Головного управління ДМС в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на те, що звернення позивача не містить об'єктивних обґрунтувань та аргументів для надання захисту іноземцю, тому заяву про надання захисту правомірно залишено без оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У цілому, звернення позивача має на меті лише легалізацію на території України, що свідчить про зловживання процедурою звернення за захистом.

Судове засідання, призначене на 28.11.2018, у зв'язку з неявкою позивача відкладено на 17.12.2018 о 12:00 год.

12.12.2018 засобами електронного зв'язку від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи без її участі в порядку письмового провадження.

17.12.2018 до суду надійшло клопотання від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про розгляд справи в порядку письмового провадження.

На підставі ч.9 ст.205 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є уродженцем м. Конакрі, Гвінея, за національністю гвінеєць, за віросповіданням мусульманин-суніт; має неповну вищу освіту, яку здобув в Гвінеї (1994-2011 рр. у школах «Матере», «Пример», коледжі, ліцеї та університеті) та частково в Україні (Одеська національна академія зв'язку ім. О.С Попова (2012-2013 рр.; Університет (назву не пам'ятає) у місті Миколаїв (2016-2017 рр.); рідна мова французька (володіє російською).

За обставин справи ОСОБА_1 в'їхав на територію України легально у 2012 році. З території Гвінеї вибув 26.10.2012 року авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна) на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та одноразової візи серії НОМЕР_2, пункт пропуску - міжнародний аеропорт м. Одеси.

08.10.2018 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої зазначив, що прибув в Україну в якості студента. Його дядя був членом політичної партії FPI в 2016-2017 рр. Партія влади звинуватила його у розкраданні великої суми грошових коштів, після чого він покинув країну. Позивач не знає, де він зараз, але іноді спілкується по телефону. Через це позивач покинув навчання, оскільки не здатний за нього сплатити. Позивач не може повернутись у Гвінею, оскільки в разі повернення його заарештують задля того, щоб дядя повернувся. У зв'язку із цим дядя просив позивача не повертатись.

За результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло висновку, що заява ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою і в нього відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону для оформлення документів, а саме звернення використовується заявником для отримання легалізації на території України.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області № 195 від 11.10.2018 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до матеріалів особової справи № 2018OD0160, ОСОБА_1 ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних переконань, клопотання не містить конвенційних ознак визначення статусу біженця (арк. 5 протоколу співбесіди від 11.10.2018). Також по відношенню до ОСОБА_1 не застосовувалось фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (арк. 5 анкети від 09.10.2018).

Аналізом проведених із позивачем співбесід підтверджено відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв'язку з ймовірною загрозою зазнати смертною кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання за вищевказаними ознаками, відповідно до п.13 ст.1 Закону.

Так, позивачем було повідомлено про ймовірність бути затриманим правоохоронними органами Гвінеї для дачі показань відносно місця перебування дяді позивача через ймовірне вчинення ним кримінального правопорушення.

Натомість пояснення позивача містять численні розбіжності стосовно обставин здійснення ймовірних погроз, наявності особистих переслідувань на території країни громадянської належності, причин та обставин перебування на території України, що вказують на елемент приховування важливих деталей та суттєво знижують рівень довіри до заяви від 08.10.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, під час проведення анкетування 09.10.2018 ОСОБА_1 стверджував, що всі його родичі проживають в Гвінеї, рідному місті Конакрі (арк.2), зокрема батько ОСОБА_1 матір ОСОБА_2 дві сестри ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та три брати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7. Натомість під час проведення співбесіди 11.10.2018 ОСОБА_1 пояснив, що родина змінила місце постійного проживання і теперішнє місце їх перебування позивачу невідомо. Зазначене сталося через правопорушення, вчиненого його дядьком (арк. 4, 5).

Крім цього, під час співбесіди 11.10.2018 ОСОБА_1 вказав, що потреба в міжнародному захисті викликана кримінальним переслідуванням дядька за розкрадання майна, внаслідок чого останній неспроможний оплачувати навчання позивача. У випадку відсутності вказаних труднощів в дядька, заявник би продовжував навчання та не мав би потреби в міжнародному захисті (арк. 4 протоколу співбесіди від 11.10.2018).

За обставин справи, позивач ніколи не зазнавав особистих переслідувань на батьківщині та ніколи не був членом політичних, громадських, релігійних чи інших організацій в країні громадянської належності. Натомість, з його слів він брав участь у мітингах, в ході яких кидав каміння у поліцію та розбивав вітрини магазинів, однак через це в нього ніколи не виникало проблем (арк.4 протоколу співбесіди від 11.10.2018).

Під час вирішення питання щодо надання захисту, відповідачем враховано, що у відповідності до отриманих пояснень, ОСОБА_1 відомі випадки затримання родини його дядька через кримінальний злочин, однак ці обставини не мають відношення до ознак п.13, п.1 ч.1 ст.1 Закону.

Вирішуючи спір, суд враховує, що виїзд ОСОБА_1 з Гвінеї до України не пов'язаний з потребою у міжнародному захисті, а обумовлений виключно отриманням вищої освіти в Україні. При цьому позивач передбачає повернення до Гвінеї у випадку вирішення проблем дядьком (арк.5 протоколу співбесіди від 11.10.2018).

Саме ж звернення ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області відбулося після його відрахування з університету у Миколаєві, з тривалим зволіканням, за що позивача притягнуто до адміністративної відповідності згідно з ст.203 КУпАП.

Матеріали справи свідчать, що звернення позивача за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України, про що свідчить тривале нелегальне перебування на території України та порушення норм українського законодавства. Зазначена інформація підтверджується усними твердженнями, наданими позивачем під час процедури набуття міжнародного захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв'ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до управління міграційної служби, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Зважаючи на вищевикладене, позивача можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Матеріали справи свідчать на користь висновку, що єдиною причиною виїзду позивача з Гвінеї на територію України було здобуття освіти. Це також підтверджується тим, що під час процедури набуття міжнародного захисту позивач необґрунтовано відповідав на питання, що стосуються ймовірної небезпеки, яка на нього очікує в разі повернення до Гвінеї, що істотно знижує рівень довіри до особистої заяви та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Наведені вже в ході співбесід, проте відсутні у заяві про надання захисту, додаткові чинники задля отримання статусу в Україні, як вчинення позивачем адміністративних проступків під час мітингів, - також на увагу не заслуговують, оскільки не утворюють кваліфікуючих ознак, які б можна було вважати переслідуванням у розумінні Конвенції про статус біженців, а саме за ознаками: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно позивача, з урахуванням розбіжностей у поданій позивачем інформації під час подання заяв, проходження співбесід суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення № 195 від 11.10.2018, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 205, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (65023, АДРЕСА_1) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44; 37811384) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.