Справа № 220/1420/18
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2018-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2018 року справа №220/1420/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 19 жовтня 2018 р. у справі № 220/1420/18 (головуючий І інстанції Яненко Г.М.) за позовом ОСОБА_2 до Інспектора роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції Дейко Володимира Вікторовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Великоновосілківського районного суду Донецької області з позовом до Інспектора роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції Дейко В.В., в якому просив: скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ВР № 078770 від 24.06.2018 року за ч. 2 ст. 122 КУпАПу вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн. (а.с.1-3).

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 19 жовтня 2018 року відмовлено в задоволені позовних вимог (а.с.40-44).

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що вказане рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідач при розгляді справи та прийнятті оскаржуваної постанови необґрунтовано та з порушенням прав позивача відмовив в задоволені клопотання про перенесення розгляду справи, яке було обґрунтовано тим , що йому потрібен додатковий час для пошуку адвоката та надання доказів щодо майнового стану. Також, апелянт по суті скоєного правопорушення зазначив, що він, у відповідності до п. 10.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР ), рухаючись правою смугою завчасно зайняв крайнє положення на лівій смузі для розвороту у протилежний бік. Апелянт зазначає, що у ПДР не зазначено відстань від якої необхідно здійснювати вказані дії, тому суд дійшов до необґрунтованого висновку щодо правомірності притягнення його до відповідальності(а.с.46-47).

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

24 червня 2018 року постановою у справі про адміністративне правопорушення серії ВР № 078770 Інспектором роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції Дейко В.В. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, на позивача керуючись ст. 33, 284 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. (а.с.5).

Відповідно до вищезазначеної постанови, позивач 24.06.2018 року о 12:02 год., на а/ш Н-20, 192 км., водій керуючи транспортним засобом рухався лівою смугою автошляху при вільній правій, чим порушив п. 11.5 ПДР.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що матеріалами справи доведено скоєння позивачем адміністративного правопорушення, відповідачем було правомірно винесено постанову та накладено адміністративне стягнення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 35 Закону № 580-VIII, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Відповідно до статті 52 Закону № 580-VIII, контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).

Статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи, в тому числі: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (зокрема, частини 1, 2, 3, 5 і 6 статті 121, статті 121-1, 121-2, частини 1, 2 і 3 статті 122, частина 1 статті 123, статті 124-1 - 126 КУпАП).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР ).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно з пунктом 1.9. ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Положенням п. 11.2 ПДР визначено, що на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об'їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом.

Положеннями п. 11.5 ПДР визначено, що на дорогах, які мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку, виїзд на крайню ліву смугу для руху в цьому ж напрямку дозволяється, якщо праві зайняті, а також для повороту ліворуч, розвороту або для зупинки чи стоянки на лівому боці дороги з одностороннім рухом у населених пунктах, коли це не суперечить правилам зупинки (стоянки).

Отже, для забезпечення безпеки дорожнього руху ПДР передбачена вимога, яка зобов'язує водіїв при руху на дорогах, які мають дві смуги, триматися правого краю проїзної частини. Рух смугами, розташованими лівіше, заборонений, якщо крайні праві смуги вільні.

На смуги руху, розташовані лівіше, дозволяється виїжджати тільки у випадку, коли смуги, розташовані ближче до правого краю, зайняті або не дозволяють водієві розташувати свій транспортний засіб у межах крайньої правої смуги, або у випадку повороту ліворуч, а також розвороту з крайньої лівої смуги.

Частиною 2 статті 122 КУпАП встановлено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, -тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов'язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно частини 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 КАС України, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, досліджуючи наявний в матеріалах справи відеозапис з реєстратора позивача, наданий ним при поданні позовної заяви (за посиланням на нього в мережі Інтернет), який також був наданий відповідачем до відзиву на позов (на електронному носії), як на доказ в підтвердження пояснень позивача щодо відсутності в його діях складу правопорушення та пояснень відповідача навпаки в підтвердження наявності в діях позивача складу правопорушення, свідчить саме про наявність в діях позивача складу правопорушення та відповідно про вчинення ним адміністративного правопорушення. Як вбачається з цього відеозапису, підтверджено рух транспортного засобу позивача по лівій крайній смузі при вільній правій потягом 3 хвилини. Крім того, сам позивач не заперечував рух транспортного засобу в лівій крайній смузі при вільній правій. Суд зазначає, що вказаний відеозапис є достатнім для визначення суті правопорушення та є належним доказом.

Стосовно посилання позивача, що рух по лівій смузі, обумовлений завчасним зайняттям цієї смуги для розвороту в протилежний бік відповідно до положення п 10.4 ПДР, та відсутність у ПДР вимог до відстані від якої необхідно здійснювати вказані дії, суд зазначає наступне.

Положеннями п. 10.4 ПДР встановлено, що перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в'їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою.

Пунктом 9.4 ПДР визначено, що подавати сигнал покажчиками повороту або рукою належить завчасно до початку маневру (з урахуванням швидкості руху), але не менш як за 50 - 100 м у населених пунктах і за 150 - 200 м поза ними, і припиняти негайно після його закінчення (подавання сигналу рукою слід закінчити безпосередньо перед початком виконання маневру). Сигнал забороняється подавати, якщо він може бути не зрозумілим для інших учасників руху.

Подавання попереджувального сигналу не дає водієві переваги і не звільняє його від вжиття запобіжних заходів.

Тобто, зазначеними правилами дорожнього руху передбачений порядок руху перед початком виконання зазначених маневрів і вимоги до їх виконання. Водій зобов'язаний у процесі руху інформувати інших учасників дорожнього руху про свої маневри за допомогою попереджувальних сигналів. Подачу попереджувального сигналу водії транспортних засобів зобов'язані закінчити відразу ж після виконання маневру. Забороняється подача попереджувального сигналу, якщо він може дезінформувати інших учасників дорожнього руху.

Тобто, вимоги ПДР зобов'язують водія при повороті або розвороті завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині. При цьому, пунктом 11.2 ПДР, для забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачена вимога, яка зобов'язує водія триматися правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об'їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом.

Отже, вказаними положеннями ПДР визначено, що водій на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, повинен при виконанні випередження, об'їзду або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом, зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині. Разом з цим, вказані дії водій повинен здійснювати перед здійсненням відповідного маневру, з попереднім подаванням відповідного сигналу. Суд зазначає, що водій транспортного засобу, як джерело підвищеної небезпеки, зобов'язаний забезпечувати безпеку дорожнього руху, та йому забороняється вчиняти дії які можуть дезінформувати інших учасників дорожнього руху.

Таким чином, вимогами ПДР не дозволяється рух транспортного засобу на дорогах які мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку, лівою смугою при вільній правій на протязі усієї відстані шляху до місця здійснення повороту ліворуч чи розвороту, оскільки такі дії створюють небезпеку дорожнього руху та дезінформують інших учасників дорожнього руху. Здійснення таких дій є порушенням п. 11.2 ПДР,.

Суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що вищенаведеним відеозаписом підтверджено рух автомобіля позивача по лівій крайній смузі при вільній правій потягом 3 хвилини, що з урахуванням навіть мінімальній швидкості транспортного засобу в 40 км/год., свідчить про подолання автомобілем позивача шляху близько 2 км. без будь-яких маневрів.

Вищезазначене свідчить про порушення позивачем вимог п. 10.4 та 11.2 ПДР, які передбачають зайняття відповідного крайнього положення на проїзній частині перед здійсненням відповідного маневру, а не впродовж усього шляху.

Отже, матеріали справи підтверджують наявність вказаних у оскаржуваному рішенні суду обставин, які у розумінні КУпАП є правопорушенням.

З огляду на викладене, постанова у справі про адміністративне правопорушення складена повноважною особою, за своєю формою і змістом відповідає нормам чинного законодавства, адміністративне стягнення накладено в межах санкції, передбаченої ч.2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, так, як відповідачем надано достатньо доказів правомірності своїх дій та підтвердження наявності в діях позивача правопорушення.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції.

Стосовно посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач безпідставно відмовив позивачу в задоволені клопотання про перенесення розгляду справи, оскільки йому потрібен був додатковий час для пошуку адвоката та зібрання довідок про майновий стан, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 258 КУпАП, п. 1 та 2 р.III Інструкції № 1395, справа про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 122 КУпАП розглядається та постанова виноситься, на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Статтею 268 КУпАП передбачено, що такі справи розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Тобто, КУпАП передбачає відкладення розгляду справи у разі відсутності даних про своєчасне сповіщення особи яка притягається до адміністративної відповідальності.

З відеозапису вбачається, що права відповідно до ст.. 268 КУпАП патрульним поліції позивачеві були роз'ясненні та запропоновано було скористатися послугами адвоката, у зв'язку чим буде надано час для виклику адвоката. Позивач відмовився від розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці його вчинення та заявив клопотання про перенесення розгляду справи у зв'язку з необхідністю часу для вибору адвоката, яке було відхилено поліцейським при розгляді справи.

Суд звертає увагу на те, що КУпАП у даному випадку не передбачений обов'язок патрульного поліцейського переносити розгляду справи у разі недостатності часу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, для вибору адвоката. Відповідачем, відповідно до вимог КУпАП, було запропоновано надати час для виклику адвоката. Можливість реалізації особою своїх прав на участь у розгляді справи, права на захист тощо, передбачена також шляхом оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення до суду, яким позивач скористався.

Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді справи в суді, суд зазначає, що порушення судом першої інстанції зазначених позивачем вимог процесуального права, відповідно до вимог КАС України, не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Досліджуючи у своїй сукупності обставини справи та обґрунтування їх доказами, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 271, 272, 286, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 19 жовтня 2018 р. у справі № 220/1420/18 - залишити без задоволення.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 19 жовтня 2018 р. у справі № 220/1420/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повне судове рішення проголошено та підписано 22 грудня 2018 року

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова