Справа № 0540/6415/18-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року справа №0540/6415/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Міронової Г.М., Геращенка І.В., Ястребової Л.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Донецької митниці ДФС України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 0540/6415/18-а (головуючий суддя І інстанції Голуб В.А.), складене в повному обсязі 09 жовтня 2018 року в м. Слов'янськ Донецької області за позовом Донецької митниці ДФС України до Приморського відділу Державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання протиправним та скасування повідомлення від 12 січня 2018 року про повернення виконавчого документа - постанови від 28 листопада 2017 року № 0092/70000/17 стягувачу без прийняття до виконання та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

01 серпня 2018 року Донецька митниця ДФС України звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Приморського відділу Державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про:

- визнання протиправним та скасування повідомлення відповідача від 12 січня 2018 року (без номера) про повернення виконаного документа - постанови позивача від 28 листопада 2017 року № 0092/70000/17 стягувачу без прийняття до виконання;

- зобов'язання відповідача прийняти відповідне рішення в межах компетенції, визначеної Законом України «По виконавче провадження» щодо відкриття виконавчого провадження за постановою позивача від 28 листопада 2017 року № 0092/70000/17 (а.с. 5-9).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 0540/6415/18-а відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 142-144).

Не погодившись із судовим рішенням, Донецька митниця ДФС України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідачем порушено вимоги ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: винесено повідомлення про повернення виконавчого документу з недотриманням встановленого триденного строку на таке повернення.

Підставою для такого повернення зазначено невідповідність виконавчого документа вимогам Закону України "Про виконавче провадження", а саме: виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю (зазначено, що в наданих Митницею документах відсутні дані про належність боржнику будь-якого майна, яке знаходиться на території Приморського району м. Маріуполя).

Вважає, що громадянин Молдови ОСОБА_6 виступає уповноваженою особою власника ввезеного ним транспортного засобу та виконує всі обов'язки та несе всю відповідальність, передбачену Митним Кодексом України, відтак митним органом правомірно вилучено транспортний засіб в рахунок забезпечення сплати штрафу у відповідності до вимог ст. 512 Митного Кодексу України.

При цьому апелянтом зазначено, що вилучений транспортний засіб знаходиться на складі позивача, тобто в Приморському районі м. Маріуполя, відтак, виконавчий документ правомірно передано для виконання саме до відповідача.

Посилається на норми ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження», яка визначає порядок виконання рішень щодо іноземців.

Апелянт зазначає, що саме на стадії відкриття виконавчого провадження у державного виконавця є обов'язок щодо встановлення місцезнаходження боржника та наявності у нього майна, чого останнім не було зроблено, а передчасно повернуто виконавчий документ без його виконання (а.с. 148-158).

21 листопада 2018 року до суду надійшло клопотання від представника позивача про розгляд справи без його участі.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 15 вересня 2017 року головним державним інспектором першого відділу оперативного реагування Управління протидії митним правопорушенням Донецької митниці ДФС складено протокол про порушення митних правил № 0092/70000/17, протокол про тимчасове вилучення товарів, транспортних засобів і документів у справі про порушення митних правил № 0092/70000/17 (а.с.20-28).

28 листопада 2017 року Донецькою митницею ДФС винесено постанову по справі про порушення митних правил № 0092/70000/17 у відношенні громадянина Республіки Молдова ОСОБА_6, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, за порушення митних правил, передбачених ст. 485 Митного Кодексу України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що складає 561 677,19 грн. (а.с. 31-35).

Вищезазначена постанова направлена на виконання до Приморського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 14 грудня 2017 року вих. № 8225/9/05-70-20-02 та отримана органом виконавчої служби 19 грудня 2017 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. (а.с. 36, 37)

12 січня 2018 року старшим державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Маловичко Л.В. складено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження". У якості підстави для повернення у повідомленні зазначено, що, згідно виконавчого документа, боржник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, що не відноситься до територіальності Приморського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя. Також вказано, що в наданих документах відсутні дані про майно, належне боржникові (на праві власності), на яке можливо звернути стягнення та яке знаходиться на території Приморського району м. Маріуполя Донецької області. Тобто, виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання (а.с.38-39).

Позивачем 30 березня 2018 року оскаржено вказане повідомлення в адміністративному порядку до начальника Приморського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, однак, відповіді на скаргу відповідачем не надано, у зв'язку з чим повторно направлено листи (а.с.40-48).

Спірним питанням даної справи є правомірність дій державного виконавця щодо повернення виконавчого документа без виконання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Приписами ст. 2 Закону № 1404 визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов'язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об'єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Статтею 539 Митного Кодексу України (далі - МК України) визначено порядок виконання постанови органу доходів і зборів про накладення штрафу, а саме: штраф повинен бути сплачений особою, яка вчинила порушення митних правил, не пізніше 15 днів з дня вручення або надіслання їй копії постанови органу доходів і зборів про накладення штрафу, а в разі оскарження постанови - не пізніше 15 днів з дня залишення скарги (адміністративного позову) без задоволення. Сума штрафу вноситься особою, яка вчинила порушення митних правил, до державного бюджету у порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 540 МК України у разі якщо штраф не буде сплачено у строки, встановлені статтею 539 цього Кодексу, постанова органу доходів і зборів або суду (судді) надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання або роботи порушника або за місцезнаходженням його майна.

Згідно із ст. 3 Закону № 1404 примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Такими виконавчими документами, серед іншого, можуть бути постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей лист відповідає вимогам, передбаченим Законом України "Про виконавче провадження", та пред'явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

За унормуванням ч.1 ст.4 Закону № 1404 у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред'явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв'язку та адреси електронної пошти.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону № 1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 1 ст. 13 Закону № 1404 визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий документ було повернуто на підставі п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" без прийняття до виконання, оскільки згідно виконавчого документу боржник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, що не відноситься до територіальності Приморського району м. Маріуполя Донецької області. А також в наданих документах відсутні дані про майно, належне боржнику (на праві власності), на яке можливо звернути стягнення та яке знаходиться на території Приморського району м. Маріуполя Донецької області.

У виконавчому документі - постанові в справі про порушення митних правил № 0092/70000/17, винесеної у відношенні громадянина Республіки Молдова ОСОБА_6, зазначено, що останній мешкає за адресою: АДРЕСА_1.

За приписами ч.1 ст.24 Закону № 1404 виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Згідно п.10 ч.4 ст.4 Закону № 1404 виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

За приписами ч.1 ст.77 Закону № 1404 під час виконання рішень стосовно іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб, які відповідно проживають (перебувають) чи зареєстровані на території України або мають на території України власне майно, яким володіють самостійно або разом з іншими особами, застосовуються положення цього Закону.

Згідно вищезазначеного виконавчого документа боржник зареєстрований у Республіці Молдова.

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим посилання апелянта на те, що вилучений транспортний засіб знаходиться у володінні громадянина Республіки Молдова ОСОБА_6, з огляду на наступне.

Відповідно до Правил Дорожнього руху власник транспортного засобу - фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб, що підтверджується відповідними документами.

Крім того, за змістом наказу Державної митної служби "Про затвердження Порядку здійснення митного контролю та митного оформлення окремих транспортних засобів, що ввозяться громадянами на митну територію України" від 12 жовтня 2001 року № 664, документами, що підтверджуються право власності на транспортний засіб є:

а) придбані (отримані) у фізичних чи юридичних осіб, - нотаріально засвідчені в країні придбання або в консульських установах чи в посольствах України в країні придбання договори купівлі-продажу, міни чи дарування;

б) придбані в юридичних осіб чи інших організаціях та установах (або оформлені через юридичних осіб), - оформлені на відповідних бланках і завірені печатками цих осіб чи інших організацій та установ оригінали рахунків, чеків, рахунків-фактур, інвойсів та інших документів. У цих документах, крім чеків, згідно зі змістом відповідного бланка, мають зазначатися дата продажу, номери шасі, кузова, двигуна ТЗ, його модель та рік виготовлення, а також прізвище, ім'я, по батькові особи, якій продано ТЗ;

в) технічні паспорти, технічні талони, сервісні книжки, реєстраційні свідоцтва та інші документи на ТЗ, видані вповноваженими органами країни придбання, із зазначенням власника ТЗ.

Страхові поліси, оформлені на ТЗ у країні придбання на ім'я власника ТЗ, товаросупровідні та транспортні документи, засвідчені відповідними органами (митними органами, поліцією тощо) й оформлені на ім'я власника ТЗ, можуть розглядатися як додаткові документи, що підтверджують право власності на ТЗ.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом порушення митних правил є легковий автомобіль марки FORD MONDEO, реєстраційний номер НОМЕР_1 (країна реєстрації - Польща), VIN НОМЕР_2, який згідно реєстраційних документів належить громадянці Польщі ОСОБА_7, та який був ввезений на митну територію України у режимі тимчасового ввезення громадянином Молдови ОСОБА_6 (ОСОБА_6) як уповноваженою особою власника. На території України вказаний транспортний засіб знаходився під керуванням громадянина України ОСОБА_8 (а.с.5).

Належність зазначеного транспортного засобу громадянці Польщі ОСОБА_7 також підтверджується вилученим оригіналом документа про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 на автомобіль марки FORD MONDEO, реєстраційний номер НОМЕР_1 (країна реєстрації - Польща), VIN НОМЕР_2, копія якого долучена позивачем до матеріалів справи (а.с.28-30).

Доказів твердження апелянта що громадянин Молдови ОСОБА_6 є уповноваженою особою власника ввезеного ним транспортного засобу не підтверджено матеріалами справи, відсутні і будь-які докази передавання громадянкою Польщі права власності на транспортний засіб громадянину Молдови.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що посилання апелянта на територіально вірне визначення виконавчої служби для примусового виконання виконавчого документа про накладення на громадянина Молдови ОСОБА_6 адміністративного стягнення у вигляді штрафу (з огляду на знаходження транспортного засобу, який начебто належить останньому) є безпідставним та необґрунтованим, оскільки матеріалами справи беззаперечно підтверджено право власності транспортного засобу зареєстрованого за громадянкою Польщі ОСОБА_7, а не громадянином Молдови ОСОБА_6.

При цьому, ч. 1 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" яка визначає місце виконання рішення, не містить такої підстави для проведення виконавчих дій як за місцем знаходження вилученого майна.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для прийняття виконавчого документа до виконання у зв'язку з тим, що боржник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, що не відноситься до території Приморського району м. Маріуполь Донецької області.

При цьому суд зазначає, що в наданих позивачем відповідачу документах відсутні дані про належність боржнику (громадянину Молдови ОСОБА_6) будь-якого майна, яке знаходиться на території Приморського району м. Маріуполь Донецької області. Крім того, боржник не є власником транспортного засобу, який зазначений у виконавчому документі.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне повідомлення від 12 січня 2018 року про повернення виконавчого документа - постанови від 28 листопада 2017 року № 0092/70000/17 стягувачу без прийняття до виконання прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції не приймає посилання апелянта, як на підставу для скасування спірного повідомлення, на те, що це повідомлення прийнято з порушенням триденного строку на його прийняття, встановленого ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки таке порушення не нівелює правильності прийнятого рішення про повернення виконавчого документа стягувачу.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає хибним посилання апелянта (в рамках даної справи) на те, що відомості про місцезнаходження боржника, наявності й нього майна, тощо, повинен збирати саме відповідач, оскільки такі дії проводяться на стадії примусового виконання виконавчого документа вже після відкриття виконавчого провадження, а в даному випадку, виконавчий документ повернуто без прийняття до відкриття виконавчого провадження на підставі ст. 10 Закону № 1404, вимоги якої є вичерпними.

Окрім того суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, верховенство права.

Також суд апеляційної інстанції вважає, що принцип розподілу влади забезпечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень ключовим завданням якого є здійснення правосуддя та контроль за легітимністю прийняття спірних рішень.

З системного аналізу положень ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 6, 8 Конституції України суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що адміністративному суду при вирішенні адміністративного спору належить перевірити, зокрема, обґрунтованість тих висновків, дій, бездіяльності, стосовно обставин спірних правовідносин, які покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення. Перевірка судом інших спірних правовідносин виходить за межі предмету доказування в адміністративній справі і має своїм фактичним наслідком перебирання судом на себе функцій суб'єкта владних повноважень, що не відповідає запровадженому ст. 6 Конституції України принципу розподілу державної влади та запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

Відтак, суд апеляційної інстанції не дає оцінку твердженню позивача, викладену в апеляційній скарзі, щодо правомірності вилучення транспортного засобу, оскільки це не є предметом спору у даній справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецької митниці ДФС України - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 0540/6415/18-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення складено 19 грудня 2018 року.

Судді Г.М. Міронова

І.В. Геращенко

Л.В.Ястребова