Справа № 200/10290/18-а
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2018 р. Справа№200/10290/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Селидовського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області

про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Селидовського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними дій щодо невиплати пенсії з 01.09.2018 року, зобовязання виключити з обліку пенсійних даних статус внутрішньо переміщеної особи, здійснити нарахування та виплату пенсії з 01.09.2018 року на поточний рахунок, відкритий в ПАТ «ПриватБанк».

Також просить допустити негайне виконання рішення в межах суми стягнення за один місяць та встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

В обґрунтування позову зазначає, що з серпня 2016 року зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить штамп в паспорті перебуває на пенсійному обліку відповідача.

З лютого 2018 року пенсія не була зарахована на картковий рахунок без повідомлення причин, умов і обґрунтування незаконних дій відповідача у зв'язку з чим позивач опинився у скрутному матеріальному становищі, а тому вважає дії відповідача неправомірними та такими, що порушують його конституційні права.

Позивач скерував на адресу відповідача запит стосовно причин припинення виплати пенсії, на який йому було повідомлено, що довідка внутрішньо переміщеної особи була скасована, у звязку з чим, позивачу було зупинено виплату пенсії. Позивач оскаржив до суду розпорядження від 23.11.2017 року, яке було скасоване судом.

В червні 2018 року відповідач поновив виплату пенсії та сплатив заборгованість з 01.12.2017 року, однак в вересні 2018 року знову зупинив виплати, у звязку з чим позивач 21.09.2018 року звернувся до відповідача з заявою про розяснення причин зупинення виплати пенсії та отримав відповідь про тривалу відсутність за місцем проживання позивача.

Вважає, що оскільки здійснив постійну реєстрацію в м. Селидове, то втратив статус ВПО, має право отримувати пенсію на загальних підставах.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 27 листопада 2018 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року розгляд справи відкладено на 17 грудня 2018 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року заяву Селидовського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про розгляд справи № 200/10290/18-а за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Відповідачем надано письмовий відзив (а.с. 32-35). В обґрунтування незгоди з позовними вимогами посилається на постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509, від 05.11.2014 року № 637, від 08.06.2016 року № 365, від 18.02.2016 року № 136, від 07.11.2014 року № 595, від 22.09.2016 року № 646, якими встановлено механізм проведення та припинення пенсіонних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Виплата пенсій громадянам України, які проживають на даній території проводиться у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 08 червня 2016 року № 365 затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Згідно з підпунктами 4, 5 пункту 12 цього Порядку соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених ст. 12 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Та у різі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Наголошує, що дії управління не суперечать чинному законодавству, тому просив відмовити в позові ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідно до положень статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України даний предмет спору віднесено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача у відповідності до норм законодавства повідомлено про наявність позову щодо визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт серії ВК № 347519 (а.с. 10). Згідно паспортних даних позивач з січня 2007 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. З 01.08.2016 року позивача знято з реєстрації за вказаною адресою та зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 10 звор.бік, 11).

Наведене свідчить, що позивач перереєстрований з м. Донецьк у м. Селидове під час проведення антитерористичної операції у м. Донецьку.

Позивач має право на пенсію за вислугу років, про що свідчить пенсійне посвідчення серії н/о 54 № 185455, видане 10.04.2007 року (а.с. 12).

Позивача взято на облік відповідача, де він отримував пенсію за вислугою років з 01.06.2015 року по 31.08.2018 року, що підтверджується довідкою управління від 14.11.2018 року (а.с. 48). Тобто, позивача взято на облік у 2015 році до реєстрації у м. Селидове з 01.08.2016 року, як внутрішньо переміщену особу. Ані позивачем, ані відповідачем не надано довідки, яка посвідчує статус внутрішньо переміщеної особи.

Поняття внутрішньо переміщеної особи міститься в статті 1 ОСОБА_2 України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього ОСОБА_2 визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Відтак, в силу статті 1 зазначеного ОСОБА_2 позивач, покинувши окуповане місто Донецьк, що є загальновідомою обставиною, перемістившись на територію, підконтрольну Україні, фактично є внутрішньо переміщеною особою.

Облік внутрішньо переміщених осіб врегульований статтею 4 цього ж ОСОБА_2.

Так, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього ОСОБА_2.

Отже, згідно аналізу наведених норм позивач є внутрішньо переміщеною особою, внаслідок тимчасової окупації вимушено перереєструвався на території, підконтрольній Україні, однак доказів того, що став на облік як внутрішньо переміщена особа (довідки) сторонами до матеріалів справи не надано.

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо невиплати пенсії позивачу з 01 вересня 2018 року, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 47 ОСОБА_2 України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсії виплачуються щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч.1 ст. 49 цього ОСОБА_2.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені ч.1 ст.49 цього ОСОБА_2, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Пунктом 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ОСОБА_2 України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок), поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Пунктом 2.9 Порядку передбачено, що подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ОСОБА_2 України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Судом встановлено, що виплату пенсії позивачу призупинено з 01 вересня 2018 року у звязку з відсутністю даних в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. Водночас статтею 49 ОСОБА_2 України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено. Крім того, рішення про припинення виплати позивачу пенсії із зазначенням обґрунтованих причин з посиланням на нормативні акти, відповідачем не приймалося.

Відповідно до положення абзацу 2 пункту 9 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207 (далі - Правила) відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України.

01 серпня 2016 року в паспорті позивача зроблено відмітку, щодо зміни місця проживання, яке зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 10 звор.бік).

Відповідно до частини другої статті 2 ОСОБА_2 України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Позивач змінив місце свого постійного проживання та реєстрації, яке знаходиться на підконтрольній Українській владі території, і не бажає отримувати статус (довідку) внутрішньо переміщеної особи, тому його право на отримання пенсії не може ставитись у залежність від наявності у позивача довідки внутрішньо переміщеної особи та виконання вимог нормативно-правових актів, які встановлюють порядок для осіб із таким статусом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, зміна місця проживання позивача не може позбавляти його права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ч.1 ст.1 ОСОБА_2 України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно зі ст.4 вказаного ОСОБА_2, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього ОСОБА_2.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього ОСОБА_2, на момент їх виникнення.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» № 637 від 05.11.2014 року, встановлено, що продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою.

Відповідно до пунктів 10-12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року структурний підрозділ з питань соціального захисту населення протягом трьох робочих днів з дня складення акта обстеження матеріально-побутових умов сімї (крім осіб, зазначених в абзаці другому пункту 7 цього Порядку) та отримання електронної справи отримувача соціальної виплати вносить на розгляд комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - комісії), подання про призначення (відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати.

Як встановлено з матеріалів справи, виплату пенсії позивачу призупинено у зв'язку з відсутністю реєстрації в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 ОСОБА_2 України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках передбачених законом.

Таким чином, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII та постанов Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 року, № 637 від 05.11.2014 року, у звязку з тим, що наведені норми ОСОБА_2 та підзаконних актів встановлюють підстави припинення виплати пенсії, але не врегульовують порядок призупинення таких виплат у зв'язку зі зміною місця проживання на підконтрольній Українській владі території.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Згідно з частиною 2 ст. 14 ОСОБА_2 України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

За приписами статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур роти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на вищевикладене, постанови Кабінету Міністрів України, на які посилається відповідач, є підзаконними нормативно-правовими актами, які приймаються у відповідності до виконання ОСОБА_2 України.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

ОСОБА_2 України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року, ані ОСОБА_2 України від 02.09.2014р. №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ані будь-яким іншим ОСОБА_2 України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку щодо порушення відповідачем вимог Конституції України та ОСОБА_2 України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивачу, припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення та за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 13.02.2018 року у справі № К/9901/163/17 №234/11095/17.

Згідно ч. 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог в частині визнання протиправними дій щодо невиплати пенсії з 01.09.2018 року та зобовязання здійснити нарахування та виплату пенсії з 01.09.2018 року.

Щодо вимог виключити з обліку пенсійних даних позивача статус внутрішньо переміщеної особи слід відмовити, оскільки, позивач фактично є ВПО, проте такий статус та факт постановки на облік ВПО не доведений відповідною довідкою. Відповідач не зазначив у відзиві, з яких правових підстав взяв на облік позивача у 2015 році.

Не підлягають задоволенню вимоги стосовно перерахування пенсії за вислугою років на рахунок, відкритий в ПАТ «ПриватБанк» в силу положень пунктів 2-3 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат ВПО за місцем їх фактичного проживання, перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365.

Відповідно частині 3, 7 «Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1596, виплата і доставка пенсій та грошової допомоги здійснюється уповноваженими банками на умовах, визначених цим Порядком, та на підставі договорів, що укладаються між уповноваженими банками та органами Пенсійного фонду, а у разі централізованого нарахування пенсій - між уповноваженими банками та головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві та органами Пенсійного фонду, у разі централізованого фінансування пенсій - між уповноваженими банками та головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві. Органи Пенсійного фонду та органи соціального захисту населення забезпечують інформування одержувачів про порядок виплати пенсій та грошової допомоги.

Таким чином, задоволення вказаних позовних вимог не є належним способом захисту порушених прав позивача, а Управління, як суб'єкт владних повноважень, у питанні виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках зобов'язаний виконувати вимоги Порядку.

Стосовно спонукання відповідача до негайного виконання рішення суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць. Оскільки позивачем не заявлялися вимоги щодо стягнення конкретних сум, суд позбавлений можливості допустити негайне виконання рішення.

Щодо вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду по даній справі суд зазначає, що в силу положень ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Отже, у викладеній нормі йдеться про право, а не обовязок суду щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення. Водночас з цим, позивачем не наведено, і матеріли справи також не містять обставин, які б свідчили про те, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення.

Таким чином, у даному випадку суд не знаходить підстав для застосування приписів ст. 382 КАС України щодо встановлення судового контролю шляхом зобов'язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду.

За вимогами ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України У виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - пять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, ОСОБА_2 України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року, ОСОБА_2 України від 02.09.2014р. №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації відповідно паспорта громадянина України: 85400, Донецька область, м. Селидове, вул. Толбухіна, буд. 1-А, РНОКПП НОМЕР_1) до Селидовського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження згідно даних з ЄДР: 85400, Донецька область, м. Селидове, вул. Героїв праці, буд. 6, ) про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Селидовського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01 вересня 2018 року.

Зобовязати Селидовське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з 01 вересня 2018 року.

Стягнути з Селидовського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати з судового збору у розмірі 352 (триста пятдесят дві) гривні 40 копійок.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 20 грудня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Голубова Л.Б.