Справа № 0640/4594/18
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2018-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
21 грудня 2018 року м. Житомир справа № 0640/4594/18
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Токаревої М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання незаконним та скасування висновку комісії Міністерства оборони України, зобов'язання призначити і виплатити одноразову грошову допомогу,
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України у якому просить:
- визнати незаконним та скасувати висновок комісії Міністерства оборони України (п.10 Протоколу №77 від 27.07.2018) про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, у звязку зі встановленням йому II групи інвалідності 17.05.2018 внаслідок захворювання повязаного із захистом Батьківщини;
- зобовязати Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення йому, як інваліду II групи інвалідності, одноразової грошової допомоги та виплатити в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму на момент виплати у відповідності з ч.2 ст.16 закону України №2011-ХII.
Крім того, позивач просив зобовязати відповідача протягом одного місяця, з дня набрання судовим рішенням законної сили подати звіт про його виконання.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що у період проходження служби по мобілізації брав участь в антитерористичній Операції та отримав поранення. Внаслідок отриманого поранення позивачу було встановлено інвалідність внаслідок захворювання повязаного із захистом Батьківщини. Міністерство оборони України, відмовляючи в призначенні одноразової грошової допомоги посилалось на те, що зміна групи інвалідності позивача відбулась понад дворічний термін.
Справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників.
На виконання вимог суду, відповідачем було надано відзив на позовну заяву, який обґрунтовано тим, що позивачеві групу інвалідності встановлено понад двох річний термін після встановлення ступеня втрати працездатності.
Встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу по мобілізації, у період з 19.05.2014 по 03.09.2014 брав участь в антитерористичній Операції та 14.08.2014 отримав вогнепальне сліпе осколкове поранення.
В матеріалах адміністративної справи віститься витяг із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №4457 від 24.10.2016 відповідно до якого вогнепальне сліпе осколкове поранення мяких тканин лівої гомілки та захворювання у вигляді фокусів гліозу, лікворо-динамічного порушення, післятравматичного церебрального арахноїдиту. Остеохандроз поперекового відділу хребта. Кила МХД L5-S1 зліва, ТАК повязані з із захистом Батьківщини.
27.01.2015 йому встановлено ступінь втрати працездатності без встановлення групи інвалідності .
В подальшому, при первинному огляді МСЕК з 01.11.2016 ОСОБА_1 було встановлено ІІІ групу інвалідності (довідка МСЕК серії 12 ААА №901148 від 11.11.2016) та виплачено одноразову грошову допомогу у сумі 217500 грн.
Згідно виписки з акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 100887 від 05.06.2018 ОСОБА_1 встановлено II групу інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним із захистом Батьківщини.
У звязку з чим, позивач звернувся із заявою щодо виплати йому одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи.
Протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, повязаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 27.07.2018 було відмовлено у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у звязку зі встановленням ІІ групи інвалідності. Відмова мотивована тим, що групу інвалідності змінено понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності.
Вважаючи таку відмову необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв'язку із виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до частини першої статті 41 Закону № 2232-XII виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов'язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно з пунктом 2 статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до підпункту 4 пункту 2 статті 16 Закону № 2011-XII (підпункт 4 в редакції, який діяв на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Згідно частини 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов'язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв'язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (пункт 9 Закону № 2011-XII).
Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відповідно до п.8 Порядку №975 якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов'язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.
Аналіз наведених норм свідчить, що ними право на отримання допомоги повязується з датою встановлення інвалідності.
Таким чином, суд дійшов висновку, що саме з 01.11.2016 у позивача і виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, у зв'язку із встановленням йому ІІІ групи інвалідності, внаслідок поранення, заховрювання пов'язаного із захистом Батьківщини.
При повторному огляді 17.05.2018 ОСОБА_1 змінено групу інвалідності на ІІ групу інвалідності, внаслідок поранення, заховрювання пов'язаного із захистом Батьківщини, що підтверджується випискою з акта МСЕК від 05.06.2018 серії 12 ААБ № 100887 .
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статей 9, 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Враховуючи те, що з 05.06.2018 у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, у зв'язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов'язаним із захистом Батьківщини, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно відмовив у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги.
- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;
- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;
- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.
Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.
Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.
На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Відповідно, оскільки у ході судового розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідач відмовив позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, як інвалду 2 групи протиправно, а визначених законом підстав для такої відмови під час розгляду справи встановлено не було, суд вважає, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії зокрема, шляхом зобовязання Міністерства оборони України прийняти рішення щодо призначення та виплпти одноразової грошової допомоги.
Таким чином, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення на підставі ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст.382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобовязати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.
Поряд з цим суд враховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду. Крім того, це є правом, а не обовязком суду.
Приймаючи до уваги обставини справи, підстави зобов'язувати суб'єкта владних повноважень подавати звіт про виконання судового рішення відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати незаконним та скасувати висновок комісії Міністерства оборони України (п.10 Протоколу №77 від 27.07.2018) про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, у звязку зі встановленням ОСОБА_1 Вікторовичу II групи інвалідності 17.05.2018 внаслідок захворювання повязаного із захистом Батьківщини.
Зобовязати Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення ОСОБА_1, як інваліду II групи інвалідності, одноразової грошової допомоги та виплатити в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму на момент виплати у відповідності з ч.2 ст.16 закону України №2011-ХII з врахуванням раніше виплачених сум.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева