Справа № 2а-8900/12/2670
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а-8900/12/2670 Суддя (судді) першої інстанції: Федорчук А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В.,Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

представників позивача - Городецької А.Д., Кумар А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "МАН Трак енд Бас Юкрейн" до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві, Державної фіскальної служби України визнання дії протиправними, скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «МАН Трак енд Бас Юкрейн» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі м.Києва Державної податкової служби (далі - відповідач 1), Державної податкової служби (далі - відповідач 2) про скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 10.02.2012 року, № від 03.05.2012 року, скасування рішення про результати розгляду повторної скарги від 22.06.2012 року №10656/6/10-2415.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 грудня 2016 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Після нового розгляду рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва Державної фіскальної служби у Києві від 10.02.2012 року №, №, від 03.05.2012 року №. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що оскаржуване рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, і прийняте відповідно до матеріального і процесуального права, а доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та не можуть слугувати підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «МАН Трак енд Бас Юкрейн» з питань правильності обчислення податком на прибуток за період з 01.01.2010 року по 31.03.2011 року, правильності нарахування податку на додану вартість за період з 01.07.2008 року по 30.06.2011 року, дотримання вимог валютного законодавства за період з 01.07.2008 року по 30.06.2011 року.

Результати перевірки оформлені Актом планової виїзної перевірки від 07.12.2011 року №1585/23-2/34240521.

10.02.2012 року на підставі висновків Акта перевірки відповідачем було прийнято податкові повідомлення - рішення №, яким позивачу нараховано пеню за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД у розмірі 3 258 719,00 грн. та №, яким до позивача за порушення п. 1 ст. 9 декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та згідно пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України (далі - Кодекс), п.2.7 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08.02.2000 року №49, застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1 700,00 грн.

За наслідками адміністративного оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень Державна податкова служба у місті Києві у рішенні від 17.04.2012 року № 2193/10/12-114 дійшла висновку про необхідність збільшення суми пені за податковим повідомленням-рішенням від 10.02.2012 року №, в результаті чого ДПІ у Печерському районі м.Києва ДПС 03.05.2012 року прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким нараховано позивачу суму пені за порушення ст.4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» в розмірі 829 196,84 грн.

25.04.2012 року позивачем подано повторну скаргу №51 до Державної податкової служби на податкові повідомлення-рішення від 10.02.2012 року №, №000042202 та рішення Державної податкової служби у м. Києві №2193/10/12-114 від 17.04.2012 року.

Проте, рішенням Державної податкової служби від 22.06.2012 року №10656/6/10-2415 залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 10.02.2012 року №, №000042202 з урахуванням рішення Державної податкової служби у м.Києві від 17.04.2012 року №2193/10/12-114.

Фактичною підставою для збільшення грошового зобов'язанні із пені за порушення строків розрахунків у сфері ЗЕД та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки ДПІ, викладені в акті перевірки від 26.01.2012 № 27/22-2/34240521. Згідно з цими висновками позивач порушив норми ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (Закон № 185/94-ВР), а саме: порушив термін розрахунків в іноземній валюті у зв'язку з ненадходженням валютної виручки у сумі 374698,00 євро від нерезидента - фірми «MAN Nutzfahrzeuge Aktiengesellschaft» (резидент Федеративної Республіки Німеччини).Крім того, за висновком ДПІ, позивач порушив норму пункту 1 ст. 9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 (Декрет № 15-93) внаслідок не декларування валютних цінностей, що належать резиденту України (прострочена дебіторська заборгованість у сумі 374698,00 євро за договором від 26.07.2007 з нерезидента - фірми «MAN Nutzfahrzeuge Aktiengesellschaft» (Німеччина)) і знаходяться за її межами.

Позивач, не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача, звернувся з даним позовом до суду.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно визначення ст.1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» зовнішньоекономічна діяльність - це діяльність суб'єктів господарської діяльності України та іноземних суб'єктів господарської діяльності, побудована на взаємовідносинах між ними, що має місце як на території України, так і за її межами, а зовнішньоекономічний договір (контракт) - матеріально оформлена угода двох або більше суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямована на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов'язків у зовнішньоекономічній діяльності.

Положеннями декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», зокрема, статтею 9, передбачено, що валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов'язковому декларуванню у Національному банку України. Порядок і терміни декларування встановлюються Національним банком України.

Приписами ст.37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» встановлено, що за порушення цього або пов'язаних з ним законів України до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності або іноземних суб'єктів господарської діяльності можуть бути застосовані спеціальні санкції у вигляді накладення штрафів у випадках несвоєчасного виконання або невиконання суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності та іноземними суб'єктами господарської діяльності своїх обов'язків згідно з цим або пов'язаних з ним законів України. Розмір таких штрафів визначається відповідними положеннями законів України та/або рішеннями судових органів України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади з питань економічної політики.

Згідно ч.1 ст.4 Закону «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» порушення резидентами строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 % суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (ексклюзивний імпортер) та фірмою «MAN Nutzfahrzeuge Aktiengesellschaft» було укладено договір імпорту від 26.07.2007 року, згідно з яким позивач зобов'язувався здійснювати імпорт продукції фірми «MAN NUTZFAHRZEUGE AG» та продавати її на території України, реалізувати її торгівельним та посередницьким компаніям, здійснювати загальне керівництво цим ринком і виконувати в зв'язку з цим всі необхідні по цьому договору дії.

Статтею 7 зазначеного договору встановлено, що, фірма «MAN Nutzfahrzeuge Aktiengesellschaft» залишає за собою право здійснювати прямі поставки на території договору кінцевим користувачам, які звертаються безпосередньо до виробника. При цьому, за підтримку та/або сприяння у прямо відвантажених продуктах договору позивач отримує винагороду в узгоджених розмірах. При визначенні її розміру будуть застосовуватись такі критерії як вигляд, об'єм, а також розмір угоди, яку позивач здійснив та або сприяв і/або буде приймати участь у здійсненні сервісних послуг (включаючи гарантійне обслуговування) або йому буде доручено виконати це.

Станом на 01.07.2008 року загальна вартість наданих позивачем згідно зі статтею 7 договору від 26.07.2007 року послуг на користь фірми «MAN Nutzfahrzeuge Aktiengesellschaft» склала 1092365,00 євро..

При цьому відповідно до оборотно-сальдової відомості (картки) по рахунку № 362 заборгованість фірми «MAN Nutzfahrzeuge Aktiengesellschaft» станом на цю дату складала 717667,00 євро. Різницю між цими показниками становить виручка у розмірі 374698,00 євро згідно з актом від 30.06.2008 року № 6, яка за висновком відповідача 1, непогашена станом на 30.06.2011 року.

Як зазначає позивач, факту поставки послуг за актом від 30.06.2008 року № 6 не відбулось, а тому й виручка в іноземній валюті не повинна надійти на його рахунок, право вимоги до нерезидента на дану виручку в цій сумі за актом від 30.06.2008 року № 6 у нього не виникло. Крім того, позивач вказує, що вказаний акт не підписаний двома уповноваженими представниками фірми MAN «Nutzfahrzeuge Aktiengesellschaft», як того вимагає ст. 22 договору від 26.07.2007 року; на корегування ним документів податкового обліку та податкової звітності з ПДВ за червень 2008 року.

Водночас, позивач зазначив, що послуги щодо транспортних засобів, перелік яких наведений в акті 30.06.2008 року № 6, надавались згідно акту від 31.08.2010 року № 1DS, який за змістом ідентичний акту від 30.06.2008 року № 6, в тому числі і щодо суми винагороди, яку нерезидент сплачує позивачу за надані послуги (374698,00 євро).

Вказаний акт на відміну від акту від 30.06.2008 року № 6 підписаний двома представниками нерезидента, а заборгованість позивача перед фірмою «MAN Nutzfahrzeuge Aktiengesellschaft» за цим актом була погашена шляхом зарахування однорідних зустрічних вимог, про що складено акт про зарахування зустрічних вимог від 31.08.2010 року на суму 1648605,00 євро.

Дослідивши зміст вказаних актів виконаних послуг від 30.06.2008 року № 6 та від 31.08.2010 року № 1DS, колегія суддів встановила, що вони є ідентичними за змістом, складені на одну і ту ж суму, зміст послуг, на підтвердження виконання яких вони складені, в актах не розкрито (акти містять лише ідентичні переліки транспортних засобів).

Водночас, як правильно зазначив суд першої інстанції, це не може свідчити про те, що за два різних акти на одну і ту ж суму, з одним і тим же переліком транспортних засобів складались щодо одних і тих же послуг - такі акти могли бути складені щодо різного роду послуг, які надавались в інший період щодо транспортних засобів, наведених у них.

Також, позивач зазначив, що акти про надання послуг складались не тільки за фактом продажу нерезидентом безпосередньо іншим особам (резидентам України) транспортних засобів, але й за наслідками виконання ним гарантійного обслуговування таких транспортних засобів, ввезених на митну територію України, гарантія на які складає 2 роки.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані доводи позивача є слушними з врахуванням змісту статті 7 договору від 26.07.2007 року, у зв'язку з чим заслуговують й на увагу доводи позивача щодо причини не підписання повноважними представниками нерезидента акту від 30.06.2008 року № 6 в порядку, передбаченому статтею 22 договору, та погодження нерезидентом факту надання послуг вартістю 374698,00 євро після спливу строку на гарантійне обслуговування та виконання послуг гарантійного обслуговування шляхом підписання акту від 31.08.2010 року № 1DS в установленому договором порядку.

Штрафні (фінансові) санкції (штрафи), в тому числі встановлені статтею 4 Закону № 185/94-ВР, відповідно до положень статті 111 ПК є засобом притягнення особи до фінансової відповідальності як виду юридичної відповідальності. Притягнення особи до юридичної відповідальності вимагає обов'язкового вирішення, в тому числі питання щодо строку давності.

За визначенням підпункту 14.1.265 пункту 14.1 ст. 14 ПК - штрафна санкція (фінансова санкція, штраф) - плата у вигляді фіксованої суми та/або відсотків, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, а також штрафні санкції за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності. Штрафні (фінансові) санкції, які справляються з платника податків за порушення ним податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності, відповідно до норми підпункту 14.1.39 цього пункту включено до поняття грошового зобов'язання платника податків. У свою чергу, пунктом 102.1 ст. 102 ПК встановлено граничний термін (строк давності), впродовж якого контролюючий орган вправі визначити суму грошового зобов'язання платника податків, - 1095 днів (за виключенням випадків, встановлених пунктом 102.2 цієї статті). Отже, з 1 січня 2011 року платник податків може бути притягнутий до фінансової відповідальності за вчинення порушень законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності в межах строку давності 1095 днів. Відповідно до пункту 11 підрозділу 10 Перехідних положень ПК штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за наслідками перевірок, які здійснюються контролюючими органами, застосовуються у розмірах, передбачених законом, чинним на день прийняття рішень щодо застосування таких штрафних (фінансових) санкцій (з урахуванням норм пункту 7 цього підрозділу).

Порушення строків розрахунків у сфері зовнішньо-економічної діяльності є продовжуваним правопорушенням. Однією із вихідних визначення розміру пені за порушення строків розрахунків у іноземній валюті (визначення обсягу фінансової відповідальності) є дата надходження на рахунок резидента суми виручки за експортним контрактом.

Враховуючи те, що судом встановлено ідентичність послуг за актами виконаних послуг від 30.06.2008 року № 6 та від 31.08.2010 року № 1DS, а також встановлено факт їх виконання саме за актом від 30.06.2008 року № 6, суд вважає, що датою закінчення продовжуваного правопорушення є дата погашення заборгованості за цим актом, тобто 31.08.2010 року (дата підписання акту про зарахування зустрічних вимог).

З матеріалів справи вбачається, що для обрахування розміру пені відповідачем 1 було взято курс валют станом на 28.12.2008 року.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що норма ст. 4 Закону №185/94-ВР встановлює зв'язок курсу, який необхідно взяти при обрахунку, із датою виникнення заборгованості, а заборгованість у позивача виникла у момент складання акту виконаних послуг, тобто 30.06.2008 року.

Отже висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування податкових повідомлень-рішень від 10.02.2012 року № та від 03.05.2012 року №, є правильним.

Щодо правомірності податкового повідомлення-рішення від 10.02.2012 року № слід зазначити наступне.

Згідно статті 16 Декрету № 15-93 компетентним органом, який має повноваження застосовувати санкції за порушення норм цього Декрету, є Національний банк України.

Положення Указу Президента України від 27 червня 1999 року № 734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», яким органи державної податкової служби наділено повноваженнями застосовувати до резидентів і нерезидентів України санкції, передбачені пунктом 2 статті 16 Декрету, не підлягають застосуванню, оскільки, врегульовуючи по-іншому питання, які були врегульовані законом (Декретом, виданим у межах повноважень, наданих Законом України від 18 листопада 1992 року № 2796-XII "Про тимчасове делегування Кабінету Міністрів України повноважень видавати декрети в сфері законодавчого регулювання"), Указ суперечить обмеженням, встановленим пунктом 4 Перехідних положень Конституції України та необґрунтовано створює протиріччя в правовому регулюванні публічних відносин.

Враховуючи те, що саме до повноважень Національного Банку України належить застосування штрафних санкцій згідно статті 16 Декрету № 15-93, а не до повноважень відповідачів, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 10.02.2012 року № .

Водночас, колегія суддів погоджується й з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування рішення про результати розгляду повторної скарги від 22.06.2012 року №10656/6/10-2415, з огляду на те, що вказане рішення само по собі не породжує для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на права й обов'язки, а тому не виникають й передумови для здійснення захисту права або законного інтересу, шляхом визнання протиправним та скасування зазначеного рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 19.12.2018 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І.Мєзєнцев