Справа № 821/860/18
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 821/860/18

Категорія: 5.5 Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Димерлія О.О.,

- Єщенка О.В.,

за участю: секретар судового засідання - Гошуренко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Херсонської міської ради на рішення Херсонського окружного адміністративного суду, прийняте 30 серпня 2018 року у складі суду судді Варняка С.О. в місті Херсоні по справі за адміністративним позовом Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" до виконавчого комітету Херсонської міської ради, Херсонської міської ради, третя особа - Міністерство інфраструктури України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

07 травня 2018 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" до виконавчого комітету Херсонської міської ради, Херсонської міської ради, третя особа - Міністерство інфраструктури України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, а саме:

- визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Херсонської міської ради та Херсонської міської ради щодо неприйняття до комунальної власності територіальної громади міста Херсона з державної власності об'єктів житлового фонду, які перебувають на балансі державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" - житлових будинків, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2;

- зобов'язати Виконавчий комітет Херсонської міської ради та Херсонську міську раду забезпечити прийняття з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Херсона об'єктів житлового фонду - житлових будинків, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2018 року адміністративний позов Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Херсонської міської ради та Херсонської міської ради щодо неприйняття до комунальної власності територіальної громади міста Херсона з державної власності об'єктів житлового фонду, які перебувають на балансі державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт", - житлових будинків, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2. Зобов'язано Виконавчий комітет Херсонської міської ради та Херсонську міську раду забезпечити прийняття з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Херсона об'єктів житлового фонду - житлових будинків, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, Херсонською міською радою було подано апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, при цьому судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, що в свою чергу призвело до неправильного її вирішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що не можуть бути об'єктами передачі з державної у комунальну власність в тому числі об'єкти, щодо яких є відповідне рішення про їх приватизацію. Таким чином, з огляду на суть позовних вимог - передати з державної власності до комунальної - така вимога на думку апелянта є неправомірною, так як майно, яке позивач зазначає як державне, таким не є, а є спільною частковою власністю держави, фізичних осіб та юридичних осіб. Апелянт зазначає, що до участі в справі в суді першої інстанції необхідно було залучати всіх співвласників цих житлових будинків та усі юридичні особи, в тому числі державні установи, яким ці приміщення передані на баланс, оскільки розгляд даної справи порушує їхні законні права.

Апелянт вказує, що позивач пропустив строки звернення до суду за захистом своїх прав, при цьому судом не враховано, що позивачем пропущено строки позовної давності, встановлені статтею 257 ЦК України - три роки, так як він не вчиняв ніяких дій щодо зобов'язання відповідачів прийняти на баланс житлові будинки, тому на думку апелянта це є самостійною підставою відмови у позовних вимогах. При цьому апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції, що спірні правовідносини є довготривалими і до них не мають застосуватися строки давності, оскільки Виконавчий комітет Херсонської міської ради в рішенні від 21.10.1997 року №461 встановив строк виконання взаємних зобов'язань до 01.07.1998, тому саме з цього моменту мають відраховуватися строки позовної давності. Крім того апелянт зазначає, що у даному випадку існують майнові відносини, які регулюють порядок переходу права власності від держави до територіальної громади. Ці відносини на думку апелянта не є публічно-правовими, а на цей спір не розповсюджується юрисдикція адміністративних судів, оскільки він мав би вирішуватися за правилами господарського судочинства.

Крім того, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що рішення виконкому від 21.10.1997 року № 461 в частині прийняття зазначених житлових будинків у визначений термін не було виконано, а рішень про продовження терміну виконання його виконавчим комітетом не приймалося, зазначене рішення виконкому не потребує скасування (воно втратило чинність після спливу терміну виконання - в частині невиконаних пунктів). Таким чином, на думку апелянта, оскаржуваним рішенням зобов'язано відповідачів виконати рішення виконкому Херсонської міської ради від 21.10.1997 № 461, яке втратило чинність у зв'язку зі спливом строку його виконання, та яке суперечить рішенню виконавчого комітету Херсонської міської ради від 15.08.2017 № 237. яким затверджене Положення про комісію з питань приймання до комунальної власності міської територіальної громади житлового фонду та об'єктів інфраструктури. Апелянт також зазначає, що фактично права позивача відповідачами не порушуються, оскільки позивач не є власником будівель навіть частково і не уповноважений державою на подачу такого позову, так як не є органом, що уповноважений управляти державним майном. При цьому на сьогоднішній день процедура прийняття до комунальної власності об'єктів суттєво змінилася та передбачає, зокрема, розгляд питання комісією з питань приймання відомчого житлового фонду в комунальну власність та надання згоди на передачу об'єктів у комунальну власність на пленарному засіданні сесії міської ради.

Державним підприємством "Херсонський морський торговельний порт" поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить суд залишити рішення суду першої інстанції - без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу представником позивача зазначено, що як вірно встановлено судом першої інстанції, житлові будинки, які передаються позивачем в комунальну власність територіальної громади відповідають поняттю об'єкт передачі, відповідно до Закону України «Про передачу об'єктів державної та комунальної власності. При цьому в матеріалах справи наявні належні докази передачі уповноваженим органом об'єктів житлового фонду у комунальну власність територіальної громади міста Херсон.

Представник позивача не погоджується з твердженнями апелянта щодо пропуску позивачем строків звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки вважає, що вказаний строк пропущено не було, так як в даному випадку наявна бездіяльність відповідача, яка продовжувалась і на дату подачі позовної заяви, отже правовідносини у даній справі є триваючими. Крім того, представник позивача не погоджується з доводами апеляційної скарги, що дана категорія справ має розглядатись за правилами господарського судочинства, оскільки на його думку господарський спір відноситься до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, наявністю спору про право, що виникає з відповідних відносин. При цьому представник позивачів вказує, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачами виникли саме у сфері публічно-правових відносин та позов пред'явлено до органів місцевого самоврядування - Виконавчого комітету Херсонської міської ради та Херсонської міської ради при здійсненні владних управлінських функцій.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача щодо тверджень апелянта стосовно того, що позивач не є власником будівель навіть частково і не уповноважений державою на подачу такого позову, так як не є органом, що уповноважений управляти державним майном, зазначає, що згідно положень Статуту Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт", останнє є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності, та належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України, тобто є суб'єктом господарювання державного сектора економіки. Відповідно до п. 4.2. зазначеного Статуту, майно Підприємства є державною власністю і закріплене за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, закріпленим за ним, відповідно до вимог чинного законодавства, а у випадках, передбачених законодавством та нормативними актами Уповноваженого органу управління, - за погодженням з Уповноваженим органом управління, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому Статуту. В даному випадку Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України, правонаступником якого є Міністерство інфраструктури України, «Про передачу житлових будинків ДП «Херсонський МТП» у комунальну власність» від 11.03.2011 року № 74, враховуючи згоду Херсонської міської ради щодо прийняття у комунальну власність територіальної громади м. Херсона двох житлових будинків та погодження такої передачі трудовим колективом ДП «Херсонський морський торговельний порт», Укрморрічфлотом, Комісією для розгляду питань щодо розпорядження майном підприємств, установ та організацій морського і річкового транспорту, що входять до сфери Міністерства транспорту та зв'язку України, Комісією з розгляду питань стосовно розпорядження майном дозволено позивачу передачу в комунальну власність територіальної громади міста Херсона житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, та житлового будинку, який розташовується за адресою: АДРЕСА_2.

Третя особа по справі - Міністерство інфраструктури України надало до суду письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких просить суд залишити рішення суду першої інстанції - без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування своєї позиції третя особа зазначає, що в матеріалах справи наявні належні докази та допустимі докази передачі уповноваженим органом об'єктів житлового фонду у комунальну власність територіальної громади міста Херсон. Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності та Положення № 891 прийняв на баланс міського комунального підприємства мережі зовнішньої каналізації, які повинні прийматись «разом з відомчим житловим фондом» без такого житлового фонду. На думку третьої особи, судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Херсонської міської ради № 461 від 21 жовтня 1997 року відповідач виконав передбачені спеціальним законодавством вимоги для прийняття у комунальну власність житлових будинків позивача, але не виконав власного рішення та на момент розгляду справи в суді не прийняв житлові будинки до комунальної власності територіальної громади. Таким чином третя особа зазначає, що суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано визнав протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Херсонської міської ради та Херсонської міської ради щодо неприйняття до комунальної власності територіальної громади міста Херсона з державної власності об'єктів житлового фонду, які перебувають на балансі державного підприємства «Херсонський морський торговельний порт» та зобов'язав Виконавчий комітет Херсонської міської ради та Херсонську міську раду забезпечити прийняття з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Херсона об'єктів житлового фонду - житлових будинків, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Рішенням Виконавчого комітету Херсонської міської ради "Про передачу житла Херсонського морського торговельного порту до комунальної власності" № 461 від 21 жовтня 1997 року вирішено затвердити акти прийому-передачі житлових будинків Херсонського МТП у комунальну власність згідно додатку 1, передати міськжитлокомунуправлінню, виробничому управлінню водопровідно-каналізаційного господарства та ДКП "Херсонтеплокомуненерго" на баланс житлові будинки та зовнішні інженерні мережі, зазначені в додатку 1 в строк до 01.12.1997 року, в додатку 2 в строк до 31.12.1997 року, у додатку 3 в строк до 01.07.1998 року (а.с. 15).

Додатком 3 до рішення визначено перелік будинків позивача, що передаються у комунальну власність до 01 липня 1998 року, серед яких під №11 зазначено будинок по АДРЕСА_1, а під №16 будинок по АДРЕСА_2 (а.с. 16).

В подальшому рішенням Херсонської міської ради "Про згоду на передачу до комунальної власності територіальної громади міста мереж водопостачання та каналізації, що знаходяться на балансі ДП "Херсонський морський торгівельний порт"" №1384 від 24 грудня 2009 року надана згода на передачу до комунальної власності територіальної громади міста мереж водопостачання та каналізації, серед іншого, будинків по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 (а.с. 17).

11.03.2011 року наказом Міністерства транспорту та зв'язку України "Про передачу житлових будинків ДП "Херсонський МТП" у комунальну власність" №74 дозволено передачу в комунальну власність територіальної громади міста Херсона житлові будинки 1934 року побудови, інвентарний №4000442 по АДРЕСА_1 та 1963 року побудови, інвентарний №3106790 по АДРЕСА_2 (а.с. 23).

16 червня 2016 року Виконавчий комітет Херсонської міської ради листом "Про передачу до комунальної власності житлових будинків ДП "Херсонський морський торгівельний порт"" №1733-15 повідомив Міністерство інфраструктури України про відсутність підстав для прийняття житлових будинків до комунальної власності територіальної громади міста з тих підстав, що у вказаних житлових будинках більшість квартир та нежитлових приміщень перебуває у приватній власності. Відповідач зазначив про набрання з 01 січня 2015 року чинності Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку". З урахуванням чого, за наявності згоди підприємства та відповідного рішення Мінінфраструктури України, комісією буде розглянуто питання прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Херсона окремо кожної квартири (а.с. 38).

Листами ВК ХМР від 12 січня 2018 року та 13 лютого 2018 року на адресу позивача повідомила останнього про суттєву зміну процедури прийняття до комунальної власності об'єктів, яка передбачає розгляд питання комісією з питань приймання до комунальної власності міської територіальної громади житлового фонду та об'єктів інфраструктури; надання згоди на передачу об'єктів у комунальну власність на пленарному засіданні сесії міської ради; оформлення акта приймання-передачі відомчого житлового фонду; затвердження цього акта виконавчим комітетом міської ради, і лише після цього зарахування на балансовий облік (а.с. 41, 42)

Вважаючи протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Херсонської міської ради та Херсонської міської ради щодо неприйняття до комунальної власності територіальної громади міста Херсона з державної власності об'єктів житлового фонду, які перебувають на балансі державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" - житлових будинків, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки судом встановлено, що житлові будинки, які передаються позивачем в комунальну власність територіальної громади відповідають правовому інституту "об'єкт передачі" відповідно до Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" та в матеріалах справи наявні належні докази передачі уповноваженим органом об'єктів житлового фонду у комунальну власність територіальної громади міста Херсон. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач в порушення приписів Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" та Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій прийнято на баланс міського комунального підприємства мережі зовнішньої каналізації, які повинні прийматись "разом з відомчим житловим фондом" без такого житлового фонду. Крім того, з 1997 року по момент розгляду справи в суді відповідачем фактично не виконуються функції передбачені ч.1 ст.6 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" та рішення №461 від 21 жовтня 1997 року.

Суд першої інстанції також дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов'язання відповідачів забезпечити прийняття з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Херсона об'єктів житлового фонду - житлових будинків, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2. Суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання відповідачів на пропущення позивачем строку звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, оскільки порушення прав та інтересів в даному випадку є триваючими, а відповідач не приймав жодного конкретного рішення або акту індивідуальної, які б позивач міг оскаржити в якості остаточних. Також суд дійшов висновку, що помилковою є позиція відповідачів про розгляд даного спору в порядку господарського судочинства, оскільки спір в даному випадку є не про майно (майновий), а про не виконання органом місцевого самоврядування своїх владних управлінських функцій в якості суб'єкта владних повноважень.

Колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно норм ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Разом з тим, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Крім того, статтею 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Водночас колегія суддів зазначає, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його бездіяльність. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, але не виключно, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

В той же час, вирішуючи питання, до юрисдикції якого суду належить розгляд справи, також необхідно враховувати характер спірних правовідносин, права та інтереси, за захистом яких звернувся позивач.

Так, колегію суддів встановлено, що фактичною підставою звернення до суду стала бездіяльність Виконавчого комітету Херсонської міської ради та Херсонської міської ради щодо неприйняття до комунальної власності територіальної громади міста Херсона з державної власності об'єктів житлового фонду, які перебувають на балансі державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" - житлових будинків, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2.

Колегія суддів зазначає, що Закон України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», на який посилається позивач, регулює відносини, пов'язані з передачею об'єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об'єктів права комунальної власності у державну власність.

Відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) учасниками цивільних відносин є держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 169 ЦК України територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Статтею 172 ЦК України встановлено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно із ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно із ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Згідно із ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів.

В той же час, варто наголосити, що згідно зі ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь в їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», ініціатива щодо передачі об'єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, на балансі яких перебувають ці об'єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Тобто, з вищевикладеного вбачається, що Херсонська міська рада у справі, яка розглядається, є суб'єктом цивільних правовідносин і має такий самий правовий статус, що й інші учасники цих відносин, зокрема, Державне підприємство "Херсонський морський торговельний порт". При цьому, відповідач у спірних правовідносинах здійснює повноваження суб'єкта права власності, а не суб'єкта владних повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини стосуються питання передачі житлових будинків з державної власності до комунальної власності територіальної громади міста Херсона, та позивачем оскаржує бездіяльність відповідачів неприйняття до комунальної власності вказаних будинків, що перебуває у площині майнових правовідносин.

Таким чином, як вбачається зі змісту позовної заяви, Державне підприємство "Херсонський морський торговельний порт" звернулося до суду з даним позовом, вважаючи, що порушуються його майнові права в частині створення перешкод для передачі житлових будинків, розташованих у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, до комунальної власності міста Херсон.

При цьому, позовні вимоги та їх підстави не стосуються оскарження саме владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності міської ради, та в аспекті встановлених фактичних обставин справи предметом вирішення у справі є не спір про оскарження бездіяльності органу місцевого самоврядування, пов'язаного з реалізацією компетенції такого органу у сфері управління, а правовідносини, які виникли у зв'язку із реалізацією певними суб'єктами права на майно.

Заявлені у справі позовні вимоги випливають із відносин, що мають саме приватноправовий характер, а тому фактично позивач визначає орган місцевого самоврядування в цих відносинах як суб'єкта права власності, а не як суб'єкта владних повноважень. Можливість прийняття зазначеним органом рішення зі спірного питання не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

Крім того, колегія суддів зазначає, що як вірно зазначає апелянт та вбачається з матеріалів справи (а.с. 137-146), у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, приватизовано - 31 (96,9%). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: частина будівлі площею 914,1 кв. м перебуває у власності ПП «АНТЕС» (знаходиться в аварійному стані). Нежитлові приміщення в будинку належать: частина будівлі (цокольного поверху), загальною площею 115,7 кв. м ОСОБА_3 (договір купівлі-продажу); магазин продовольчих товарів, площею 59,2 кв. м - у приватній власності; друга частина цокольного поверху загальною площею 159,8 кв.м. згідно розподільчого балансу та наказу Мінінфраструктури від 19.03.2013 року належить Херсонській філії ДП «Адміністрація морських портів України». Разом з тим, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 всього квартир станом на 19.02.2016 року 75, з яких приватизовано - 56 (74,7%). При цьому частина першого поверху загальною площею 192,9 кв.м згідно наказу Державного морського і річкового транспорту України та акту передачі від 2009 року передана на баланс ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України»; частина першого поверху загальною площею 190,3 кв. м на підставі розпорядження Кабінету Міністрів від 07.11.2013 та акту приймання-передачі передана в оперативне управління Генеральної прокуратури України, а на підставі розпорядження Генпрокуратури від 10.06.2015 передана на баланс військової прокуратури Південного регіону України: частина першого поверху загальною площею 100,5 кв. м реконструйована під офіс, за яким відповідно до рішення суду від 06.04.2007 року визнано право власності за ОСОБА_4

Таким чином колегія суддів зазначає, що у даному випадку, майно, яке позивач зазначає як державне, таким не є, а є спільною частковою власністю держави, фізичних осіб та юридичних осіб.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до положень ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

15) інші справи у спорах між суб'єктами господарювання.

У випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції та, відповідно, не повинен вирішуватися адміністративним судом.

Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника майна, а також в інших спорах, які виникають з майнових відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору підвідомчі господарським судам.

При цьому колегія суддів враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року по справі № 914/582/17, постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі №816/305/15-а.

Відповідно до положень ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12.10.1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що між позивачем та відповідачем (суб'єктом владних повноважень) немає публічно-правових відносин, спір не є публічно-правовим, а тому не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства. Відтак, справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись за правилами господарського судочинства.

Згідно п.1 ч. 1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 319 КАС України передбачено, що порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 238, 292, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Херсонської міської ради на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2018 року по справі за адміністративним позовом Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" до виконавчого комітету Херсонської міської ради, Херсонської міської ради, третя особа - Міністерство інфраструктури України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2018 року по справі за адміністративним позовом Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" до виконавчого комітету Херсонської міської ради, Херсонської міської ради, третя особа - Міністерство інфраструктури України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - скасувати.

Провадження у справі за позовом Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" до виконавчого комітету Херсонської міської ради, Херсонської міської ради, третя особа - Міністерство інфраструктури України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - закрити.

Роз'яснити позивачу право звернення з позовом в порядку господарського судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верхового Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко