Справа № 814/1143/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/1143/18

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

Категорія: 12.3 Головуючий в І інстанції: Мороз А.О.
Дата та місце ухвалення: 16.08.2018 р. м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення невиплаченої індексації грошового забезпечення в сумі 40140,67 грн., -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 18.12.2017 року; стягнення з відповідача невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 18.12.2017 року в розмірі 40140,67 грн.; зобов`язання відповідача надати звіт про виконання рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що під час проходження військової служби на посаді заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 він перебував на всіх видах забезпечення, в тому числі, фінансовому, у вказаній військовій частині. Позивач зазначив, що при звільненні його з військової служби 18.12.2017 року військовою частиною НОМЕР_1 йому не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 18.12.2017 року, що підтверджується довідкою про нараховане та виплачене грошове забезпечення від 29.12.2017 року № 853. Позивач також зазначив, що відповідно до вказаної довідки у грудні місяці 2015 року ним отримана індексація в розмірі 1239,74 грн., а впродовж 2016-2017 років до звільнення з військової служби розмір його грошового забезпечення не змінювався, у зв`язку з чим відповідач повинен був нараховувати індексацію, чого ним зроблено не було.

Позивач вказував, що згідно п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 року, особа, звільнена з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням. З огляду на зазначене, позивач вважає дії відповідача щодо не нарахування та невиплати йому індексації за період з 01.01.2016 року по 18.12.2017 року протиправними.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 р. по 18.12.2017 р. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 18.12.2017 р.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що при звільненні позивача з військової служби військовою частиною було проведено повний розрахунок всіх виплат, на які позивач мав право на момент звільнення.

Апелянт зазначає, що згідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» проведення індексації проводиться у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Відповідно до роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року № 248/3/9/1/2 встановлено, що у зв`язку із внесенням змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року № 1078, індексацію грошового забезпечення не нараховувати до окремого роз`яснення. Проте, станом на 01.03.2018 року окремі роз`яснення до військової частини не надходили. Апелянт вказує на те, що грошове забезпечення військовослужбовців з 01.01.2016 року відповідно до протокольного рішення КМУ від 20.01.2016 року № 3 було значно збільшено за рахунок збільшення розмірів преміювання.

Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що в даному випадку відсутні підстави для визнання дій по невиплаті індексації грошового забезпечення неправомірними, оскільки військова частина діяла відповідно до роз`яснень Департаменту від 04.06.2016 року, згідно яких індексація грошового забезпечення не підлягала нарахуванню.

З огляду на викладене в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Справа в суді першої інстанції була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 1992 р. по 18.12.2017 р. проходив військову службу у Збройних Силах України.

Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.12.2017 року № 596 підполковника ОСОБА_1 заступника начальника штабу окремої десантно-штурмової бригади Високомобільних десантних військ Збройних Сил України звільнено з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку дії контракту).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18.12.2017 року №196 позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «а» у зв`язку із закінченням строку дії контракту з 18.12.2017 р. позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

При звільненні позивача з військової служби йому було виплачено щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 560 % посадового окладу, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 % посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років; надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15 % посадового окладу; щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60 % від грошового забезпечення; грошову компенсацію за невикористану відпустку 2017 року; грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно; матеріальну допомогу за 2017 рік для вирішення соціально-побутових питань.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 29.12.2017 року № 853 щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, премій, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні за період проходження військової служби з 01.12.2015 року по 30.11.2017 року, позивачу була нарахована індексація грошового забезпечення лише у грудні 2015 року в сумі 1239,74 грн.

У період з січня 2016 року по листопад 2017 року включно індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, що також підтверджено довідкою військової частини НОМЕР_1 від 29.12.2017 року.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо не нарахування та невиплати такої індексації грошового забезпечення, позивач звернувся з позовом до суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , з огляду на наступне.

Згідно ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

У ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII (далі Закон № 1282-XII) визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Статтею 4 Закону № 1282-XII передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення регулюються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок №1078).

У пункті 1-1 Порядку №1078 визначено, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Слід зазначити, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Посилання відповідача, як на підставу ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення, на положення статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно з якою проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік є необґрунтованими.

Положеннями Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року №1282-XII та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами, у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується військова частина НОМЕР_1 , відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення.

Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17.

Крім того, безпідставними є посилання апелянта на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України, згідно яких визначено не нараховувати індексацію до окремого роз`яснення.

Як вже зазначалось, обов`язок здійснення індексації грошових коштів (грошового забезпечення) населення визначений Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». В свою чергу, роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України мають лише рекомендаційний характер, а тому не можуть бути підставою для не нарахування та не виплати позивачу індексації за період з 01.01.2016 року по 18.12.2017 року.

З огляду на зазначене, дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення є протиправними, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 18.12.2017 року в розмірі 40140,67 грн.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що нарахування суми індексації належить до компетенції відповідача, а тому наданий позивачем розрахунок суми індексації не може бути прийнятий до уваги.

Належним способом захисту прав позивача в даному випадку є зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 18.12.2017 року.

Крім того, не підлягає задоволенню і вимога позивача про зобов`язання відповідача надати звіт про виконання рішення суду.

Згідно ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

В даному випадку позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду, а тому відсутні підстави для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом термін, з моменту набрання рішенням законної сили, звіт про виконання судового рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Одночасно колегія суддів зауважує, що за ознаками, визначеними пунктом 20 частини 1 статті 4 КАС України, дана справа віднесена до категорії справ незначної складності в розумінні частини 6 статті 12 КАС України.

Обставини, які є критерієм для віднесення справи до категорії таких, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у розумінні частин 3 та 4 статті 12 КАС України, а також випадки, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що постанова оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 139, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 20.12.2018 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька