Справа № 826/9171/13-а
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 грудня 2018 року № 826/9171/13-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом відкритого акціонерного товариства «Білицька меблева фабрика»

до Державної виконавчої служби України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору:

Публічне акціонерне товариство «БМ Банк»

про визнання незаконною та скасування постанови

за участю представників:

позивача - Дейнегіна К.М.,

відповідача - Скуржинська Н.М., Михайлов С.І., Васіна І.О.

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

Відкрите акціонерне товариство «Білицька меблева фабрика» (08298, Київська область, Ірпінський район, смт Коцюбинське, вулиця Меблева, 1, ) (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) з позовом до Державної виконавчої служби України (01025, місто Київ, вулиця Артема, 73, ) та просить суд:

постанову про стягнення виконавчого збору від 13 травня 2013 року № 12868255, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Борейко М.В. з примусового виконання виконавчого напису № 615 виданого 15 квітня 2009 року визнати незаконною та скасувати.

Позовні вимоги обґрунтовано відсутністю у відповідача підстав для винесення оскаржуваної постанови, зважаючи на те, що виконавче провадження підлягало закінченню у зв'язку із визнанням позивача банкрутом. За таких обставин, після отримання відомостей про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідач не мав права вчиняти інші виконавчі дії, окрім винесення постанови про закінчення виконавчого провадження. Порушення справи про банкрутство, на думку позивача, позбавляло відповідача права на винесення постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки наявні обставини щодо неможливості виконання рішення суду.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи та з яких вбачається, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, визначений Конституцією та Законами України, жодних порушень чинного законодавства не було допущено. Відповідачем правомірно 13 травня 2013 року винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору ВП № 12868255.

Окружним адміністративним судом міста Києва 30 липня 2013 року у складі головуючого судді Кобилянського К.М., суддів Гарника К.Ю., Саніна Б.В. винесено постанову про відмову у задоволенні позовних вимог відкритого акціонерного товариства «Білицька меблева фабрика».

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2013 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2017 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2013 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутній висновок експерта щодо вартості арештованого майна. Визначаючи розмір виконавчого збору, державний виконавець виходив із суми основного боргу та оплати за вчинення виконавчого напису нотаріусом, а не вартості майна боржника, визначеної у встановленому порядку.

Судами вказана обставина, що має істотне значення для вирішення цього спору та наданні оцінки дій державного виконавця під час винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору, не досліджена.

Ухвалою суду від 19 червня 2017 року у складі судді Келеберди В.І. справу прийнято до провадження та призначено попереднє судове засідання на 31 серпня 2017 року.

У відповідному судовому засіданні протокольної ухвалою суд закінчив підготовче провадження і призначив справу до розгляду колегією на 25 жовтня 2017 року.

У зв'язку із перебуванням судді Федорчука А.Б. у відпустці судове засідання відкладено на 28 лютого 2018 року.

Окрім того, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, з дня набрання чинності нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України, тобто з 15 грудня 2017 року, адміністративне судочинство здійснюється за правилами цієї редакції Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

У зв'язку із зміною графіку слухань, судове засідання відкладено на 13 березня 2018 року.

У зв'язку із зміною графіку слухань, судове засідання відкладено на 05 квітня 2018 року.

Зважаючи на неявку сторін, судове засідання відкладено на 11 липня 2017 року.

У відповідному судовому засіданні протокольної ухвалою суд змінив порядок розгляду справи, ухваливши про перехід до подальшого завершення розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Обставини встановлені судом.

15 травня 2009 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби України розглянувши виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гарасюти О.В. від 15 квітня 2009 року № 615 про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме на адмінбудівлю - адміністративно-побутовий корпус літера «А», загальною площею 11415,5 кв.м. що розташований у Київській області, місто Ірпінь, смт Коцюбинське, по вулиці Меблевій, 1-б, а також адмінбудівлю - адміністративний корпус літера «В3», загальною площею 1413,5 кв.м., що розташований у Київській області, місто Ірпінь смт Коцюбинське, по вулиці Меблевій 1-В, які належать на праві власності відкритому акціонерному товариству «Білицька меблева фабрика», ідентифікаційний код 05509300, місцезнаходження: Київська область, місто Ірпінь, смт Коцюбінське, вулиця Меблева, 1, за рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеного нерухомого майна, необхідно задовольнити вимоги відкритого акціонерного товариства «БМ Банк» (місто Київ, бульвар Шевченка, 37/122, у розмірі 12 030 550,21 гривень, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 12868255.

Водночас боржнику запропоновано добровільно виконати виконавчий напис протягом семи днів з моменту отримання відповідної постанови.

При невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій (а.с. - 18-19).

Окрім того, 15 квітня 2010 року господарським судом міста Києва порушено провадження у справі № Б13/016-10 про банкрутство відкритого акціонерного товариства «Білицька меблева фабрика».

Ухвалою господарського суду Київської області відповідно до вимог частини першої статті 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Приватне акціонерне товариством «БМ Банк» визнано кредитором Банкрута на загальну суму 17 794 583,79 гривень за кредитними договорами № 09-2007 від 22 лютого 2007 року та № 2006-120/DC від 03 квітня 2006 року.

Постановою господарського суду Київської області від 22 серпня 2011 року у справі № Б13/016-10 припинено процедуру санації відкритого акціонерного товариства «Білицька меблева фабрика» та визнано відкрите акціонерне товариством «Білицька меблева фабрика» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру у справі № Б13/016-10 строком на 12 місяців до 22 серпня 2012 року. Призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Бичківського К.К.(а.с. - 7-10).

Ухвалою господарського суду Київської області від 24 вересня 2012 року у справі № Б13/016-10 припинено повноваження ліквідатора відкритого акціонерного товариства «Білицька меблева фабрика» арбітражного керуючого Бичківського К.К. та призначено новим ліквідатором Стецину І.В. (а.с. - 11-12).

З позовної заяви вбачається, що 08 січня 2013 року ліквідатор Стецина І.В. керуючим пунктом 7 частини першої статті 49, статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження», статтею 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом» звернувся до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України із заявою про закінчення виконавчого провадження № 12868255 з примусового виконання виконавчого напису № 615, виданого 15 квітня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасюти О.В. про звернення стягнення на нерухоме майно, зняття арешту, накладеного на майно Боржника, в тому числі скасувати інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провести інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

30 травня 2013 року відкритим акціонерним товариством «Білицька меблева фабрика» отримано копію постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Борейка М.В. від 13 травня 2013 року про закінчення виконавчого провадження № 12868255 (а.с. - 14-15).

Із змісту зазначеної постанови, позивачу стало відомо про стягнення з нього, як боржника, виконавчого збору у розмірі 1 203 055,02 гривень (а.с. - 16-17)

Однак, винесену 13 травня 2013 року державним виконавцем постанову про стягнення виконавчого збору, позивач вважає незаконною та просить скасувати. Оскільки на момент її винесення державному виконавцю були відомі обставини щодо неможливості виконання наказу суду у зв'язку із порушенням справи про банкрутство.

Державним виконавцем, на думку позивача, при винесенні 13 травня 2013 року постанови про стягнення виконавчого збору порушено вимоги пункту 3.7.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яку затверджено Міністерством юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5, пункту 7 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 Закону виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частинами першою та другою статті 2 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу»

Відповідно до частини першої статті 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Обов'язки і права державних виконавців визначено статті 11 Закону.

Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець:

здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом;

надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання;

заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право:

1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

2) здійснювати перевірку виконання юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників;

3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну;

4) безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища;

5) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

6) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

7) за згодою власника використовувати приміщення, у тому числі комунальної власності, для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника для перевезення майна;

8) звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення;

9) звертатися до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, про роз'яснення змісту документа;

10) звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;

11) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ;

12) залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання;

13) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

14) застосовувати під час провадження виконавчих дій відеозапис, фото- і кінозйомку;

15) у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення;

16) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;

17) з метою профілактичного впливу повідомляти органам державної влади, громадським об'єднанням, трудовим колективам і громадськості за місцем проживання або роботи особи про факти порушення нею вимог законодавства про виконавче провадження;

18) у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням;

19) у разі необхідності залучати до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача;

20) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.

Відповідно до статті 17 Закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи:

1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті;

2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

3) судові накази;

4) виконавчі написи нотаріусів;

5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу;

8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу;

9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»

Згідно з частиною першою статті 27 Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувана та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувана.

Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим законом.

Частиною другою статті 28 Закону передбачено, що виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, стягнення виконавчого збору, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, відшкодування витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, і стягнення штрафів, накладених відповідно до вимог цього Закону.

Частинами третьою та сьомою статті 28 Закону визначено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред'явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

У разі якщо стягнутої з боржника суми недостатньо для задоволення в повному обсязі вимог стягувана, виконавчий збір сплачується пропорційно до стягнутої суми.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір повертається боржникові.

У разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 49 Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом.

Стаття 50 Закону містить імперативний припис, яким встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною четвертою статті 50 Закону визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження внаслідок офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконавчі документи можуть бути повторно пред'явлені до виконання у визначені статтею 22 цього Закону строки, якщо у зв'язку із припиненням провадження у справі про банкрутство вимоги, підтверджені такими документами, не були задоволені повністю або частково та не вважаються погашеними (списаними, прощеними) відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до пункту 6 Пленуму Вищого адміністративного Суду України «Про внесення змін до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» від 21 травня 2012 року № 5, судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

З матеріалів долучених до справи судом встановлено, що 15 травня 2009 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження ВП № 12868255 з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 15 квітня 2009 року № 615.

Водночас боржнику запропоновано добровільно виконати виконавчий напис протягом семи днів з моменту отримання відповідної постанови.

При невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій (а.с. - 18-19).

Відповідачем здійснювались заходи примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 15 квітня 2009 року № 615, зокрема, здійснено опис і арешт майна боржника і проведено оцінку майна (а.с. - 45-166).

Із системного аналізу викладеного, судом встановлено, що у зв'язку із невиконанням позивачем у добровільному порядку після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження у встановлений відповідачем строк вимог виконавчого напису, державним виконавцем правомірно винесено 13 травня 2013 року постанову ВП № 12868255 про стягнення з боржника виконавчого збору.

Разом з тим, судом касаційної інстанції звернуто увагу на те, що у матеріалах справи відсутній висновок експерта щодо вартості арештованого майна. Фактичний розмір виконавчого збору за наслідками вчинення виконавчих дій визначається в залежності від стягнутої суми боргу, отриманої від реалізації арештованого майна. Визначаючи розмір виконавчого збору, державний виконавець виходив із суми основного боргу та оплати за вчинення виконавчого напису нотаріусом, а не вартості майна боржника, визначеної у встановленому порядку. Вказані обставини слугували підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. - 45-47).

З долученої до матеріалів справи копії виконавчого провадження вбачається, що 06 липня 2009 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби винесено постанову відповідно до якої ОСОБА_1, який має сертифікат Фонду Державного майна України виданого 25 грудня 1999 року за номером НОМЕР_1 призначено експертом, суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання для участі у виконавчому провадженні(а.с. - 84-86).

12 вересня 2009 року експертом надано висновок з експертної оцінки майна.

Позивач не погодившись з висновком експерта а також Договором про надання оціночних послуг, який укладено між товариством з обмеженою відповідальністю «Українська експертна група» і відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби, на підставі якого складно відповідний висновок, звернувся до суду з метою їх оскарження.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 18 січня 2010 року у справі № 2-3820-1/09 у задоволенні позову відкритого акціонерного товариства «Білицька меблева фабрика» до товариства з обмеженою відповідальністю «Українська експертна група», відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби, третя особа відкрите акціонерне товариство «БМ Банк» про визнання недійсним виковку з експертної оцінки майна, звіту з експертної оцінки та договору про надання оціночних послуг - відмовлено (а.с. - 131-133).

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 13 квітня 2010 року рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 18 січня 2010 року залишено без змін (а.с. - 138-139.

25 травня 2011 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні (а.с. - 144).

Разом з тим, листом від 20 червня 2012 року № 348 товариства з обмеженою відповідальністю «Українська експертна група» у зв'язку із ненадходженням документів необхідних для виконання т відсутністю фінансування постанову повернуто без виконання (а.с. - 153).

03 липня 2012 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні (а.с. - 154).

У відзиві відповідача від 07 березня 2018 року, який долучено до матеріалів справи, зазначено про те, що надати суду копії матеріалів виконавчого провадження не вбачається можливим, оскільки вищезазначене виконавче провадження знищено згідно акту вилучення виконавчих проваджень та знищення від 27 лютого 2017 року згідно з пунктом 3.18 Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби.

Відповідачем на підтвердження вказаних обставин долучено до матеріалів справи копію виконавчого провадження, копію наказу Міністерства юстиції України від 17 лютого 2017 року № 382/7 «Про затвердження складу комісії для проведення знищення виконавчих проваджень», копію акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення (а.с. - 109-121).

За таких обставин, матеріали справи не містять підтверджень проведення оцінки вартості арештованого майна.

Таким чином, суд позбавлений можливості встановити, яким чином державним виконавцем при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору визначено фактичний розмір виконавчого збору, із суми основного боргу та оплати за вчинення виконавчого напису нотаріусом, чи вартості майна боржника, визначеної у встановленому порядку.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про незаконність постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 13 травня 2013 року у виконавчому провадженні №12868255, що є підставою для задоволення позовних вимог та її скасування.

Відповідачем під час судового розгляду не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження правомірності прийнятого рішення, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Долученою до матеріалів справи квитанцією від 11 червня 2013 року № 1167605, 13749977 підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 34,41 гривень, який підлягає відшкодуванню.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити адміністративний позов відкритого акціонерного товариства «Білицька меблева фабрика» (08298, Київська область, Ірпінський район, смт Коцюбинське, вулиця Меблева, 1, ) до Державної виконавчої служби України (01025, місто Київ, вулиця Артема, 73, ) про визнання незаконною та скасування постанови

Визнати протиправною і скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 13 травня 2013 року № 12868255, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Борейко М.В.

Присудити на користь відкритого акціонерного товариства «Білицька меблева фабрика» (08298, Київська область, Ірпінський район, смт Коцюбинське, вулиця Меблева, 1, ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної виконавчої служби України (01025, місто Київ, вулиця Артема, 73, ) сплачений позивачем судовий збір у розмірі 34 (тридцять чотири) гривень 41 копійка.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда