Справа № 815/2264/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/2264/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження о 13:11 год в м.Одесі, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення №107-18 від 23.03.2018 р. про відмову у визнанні громадянки Йорданії - ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати прийняти рішення відносно громадянки Йорданії - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що прийняте ДМС рішення є протиправним, оскільки ДМС не досліджено в повному обсязі підстави та обставини справи, які дають позивачу право на отримання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Доводами апеляційної скарги зазначено, що рішення відповідача №107-18 від 23.03.2018р. підлягає скасуванню, оскільки у позивача є реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому вважає рішення суду законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Йорданії, уродженкою Кувейту, на момент виїзду з країни громадянської належності проживала за адресою: АДРЕСА_1. За національністю араб, за віросповіданням мусульман-суніт. Рідна мова арабська, володіє англійською мовою на початковому рівні. За сімейним станом не заміжня. На батьківщині у заявниці залишилось проживати п'ятеро синів та донька.

Позивач вибула з Йорданії 28.07.2017р. авіарейсом Амман (Йорданія) - Анкара (Туреччина). У подальшому шукач захисту приблизно через 9 годин вибула до України авіарейсом Анкара (Туреччина) - Одеса (Україна), легально на підставі паспортного документа гр. Йорданії серії НОМЕР_1 та 29.07.2017р. позивач прибула до України.

04.09.2017р. позивач звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС.

Рішенням Державної міграційної служби України №107-18 від 23.03.2018р. відмовлено у визнанні громадянки Йорданії - ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (т. 1 а.с. 39)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявниці з Йорданії з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками значення статусу біженця у відповідності до вимог 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Отже, враховуючи наведені норми, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Судовою колегією повно дослідивши матеріали справи та матеріали особової справи позивача встановлено суттєві розбіжності у твердженнях позивача, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до заяви позивача та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Крім того зазначена історія позивача щодо її переслідування у країні громадського походження не має жодних документальних чи будь-яких інших доказів, які б підтверджували її історію.

Також судова колегія звертає увагу, що під час співбесіди 14.09.2018 року позивач не надала жодних підтверджень ймовірного переслідування з боку її колишнього чоловіка, можливим загрозам для неї у випадку повернення до країни громадянської належності. Вона лише припускає, що ймовірна загроза може виникнути, посилаючись на чутки з боку невідомих осіб, відповідно до яких для життя позивачки продовжують існувати погрози на території країни громадянської належності, точний характер якої вона не може зазначити. Натомість, суд звертає увагу, що позивач почуває себе цілком спокійно, не володіє точною інформацією стосовно наявності ймовірної загрози для неї у випадку повернення до країни громадянської належності (арк. 11 протоколу співбесіди від 14.09.2017; арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 03.11.2017).

Колегія суддів робить висновок, що позивачка не надала суду достовірних чи правдивих фактів із відповідними доказами щодо особистого переслідування в країні походження.

Апелянтом взагалі не надано доказів того, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що вона змушена була прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Також згідно протоколу співбесіди встановлено, що позивач до приїзду в Україну відвідала багато країн таких, як США, Саудівську Аравію, Єгипет, ОАЕ однак за міжнародним захистом в цих країнах не зверталася та встановлено, що позивач планувала залишитися на постійне проживання, що підтверджується запевненнями позивача щодо бажання проживати в цих країнах, прагненням її працевлаштуватися на території Сполучених Штатів Америки на підставі туристичної візи, обставиною тривалого перебування на території США та зробленою спробою вдруге відкрити візу до цієї країни (арк. 5, 10, 15 протоколу співбесіди від 14.09.2017р.).

Таким чином встановлено, що апелянт мала намір проживати в інших країнах, які відвідала, проте офіційно не зверталася за міжнародним захистом ні до однієї із вищевказаних країн не зверталась (арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 03.11.2017р.).

Також слід звернути увагу, що як встановлено з матеріалів справи, позивач 28.07.2017 року вибула авіарейсом Амман (Йорданія) - Анкара (Туреччина) - Одеса (Україна), легально на підставі паспортного документу.

Звернення за міжнародним захистом відбулося зі зволіканнями 04.09.2017 року, що свідчить про те, що позивачка не тікала від небезпеки, а лише обрала для себе більш привабливіше місце для проживання.

З урахуванням викладеного вбачається, що ОСОБА_1, в порушення вимог ч.1 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" більш як місяць після прибуття в України не зверталась за захистом.

Таким чином, надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернулась не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Отже, колегія суддів робить висновок, що позивачкою не надано суду обґрунтованих підстав вважати, що її життю, безпеці чи свободі існує загроза в країні її громадської належності через побоювання застосування щодо неї нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

За таких підстав, колегія суддів робить висновок, що вказані позивачем обставини не можуть слугувати належними підставами в розумінні діючого законодавства для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення №107-18 від 23.03.2018 р. про відмову у визнанні громадянки Йорданії - ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було прийнято правомірно, в рамках діючого законодавства та з урахуванням і дослідженням усіх обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інтастанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не підтверджуються наявними у справі доказами, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов