Справа № 160/8143/18
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2018-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

10 грудня 2018 року Справа № 160/8143/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.
при секретарі судового засідання Воробйовій П.В.
представника позивача Александрової І.І.
відповідача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу №160/8143/18 за позовною заявою Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 37 385, 26 грн.,-
31 жовтня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулось із позовною заявою Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, в якій позивач просить стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 37 385, 26 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду у порядку підготовчого провадження.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 перебуває на обліку в Дніпропетровському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів.
04 вересня 2018 року до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів надійшов звіт від відповідача «Про зайнятість і працевлаштування інвалідів з 2017 рік» за формою №10-ПІ, затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 року №42, відповідно до штемпеля канцелярії присвоєно вхідний номер 03-07/5842.
З вищезазначеного звіту вбачається, що в підпорядкуванні фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві в 2017 році становить 19 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, встановлених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 1 особа; фонд оплати праці штатних працівників - 710,31 грн.; середньорічна заробітна плата штатного працівника становить - 37 385 грн. 05 коп.
Також, позивач зазначає, що 18.07.2018 року за результатами позапланової перевірки щодо додержання суб'єктом господарювання вимог законодавства про зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю було складено акт №34/4.3-4, з якого вбачається, що відповідачем не виконані приписи ч.1 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», тобто, норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю не виконано.
Так, відповідно до приписів ч.1 ст. 19, ч.1, 4 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відповідач за 1 робоче місце передбачене для особи зі встановленою інвалідністю повинен самостійно сплатити суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 37 385, 26 грн.
Станом на 10.12.2018 року відповідачем не сплачено вищезазначену суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю.
В судове засідання, призначене на 10.12.2018 року сторони з'явились.
Повноважний представник позивача позицію, яка викладена в позовній заяві підтримав в повному обсязі.
Так, в ході судового розгляду справи відповідачем було зазначено наступне.
Відповідно до положень ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 створене та облаштоване одне робоче місце продавця продовольчих товарів для осіб зі встановленою інвалідністю.
При цьому, відповідачем 22.09.2017 року була подана звітність-інформація про попит на робочу силу (вакансію) за формою 3-ПН до Нікопольського міськрайонного центру зайнятості про наявність вакансії продавця продовольчих товарів на яку може бути прийнята особа з інвалідністю, копія якої додана до відзиву по справі.
Таким чином, відповідач зазначила, що протягом січня-грудня 2017 року державною службою зайнятості не було направлено до відповідача для працевлаштування жодної особи, визнаної на підставі чинного законодавства України інвалідом.
Тобто, державна служба зайнятості не дотримувалась покладеного на неї державою обов'язку здійснювати пошук для інвалідів підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, стану здоров'я інвалідів та з урахуванням власних побажань самих інвалідів.
Так, відповідач у своїй доповіді посилається на положення ст.ст. 18, 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та зазначає, що обов'язком підприємства є створення робочих місць для інвалідів, яке супроводжується працевлаштовуванням інвалідів на створені робочі місця. Проте, обов'язком підбирати зазначених осіб покладений на відповідний державний орган.
Враховуючи вищевикладене, відповідач зазначає, що вжив всіх необхідних заходів, відповідно до законодавства України, для того, щоб на підприємстві працював повний штат інвалідів, як передбачено нормами чинного законодавства, тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Таким чином, враховуючи зазначене вище, суд закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду зазначеної справи по суті, застосувавши принцип процесуальної економії та у відповідності до ст.ст.192 - 211, 217, 224 - 228 КАС України безпосередньо 10.12.2018 року.
Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку про те, що дана позовна заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.
Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.
Відповідно до ч.3 ст.18 Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Нормами ст. 19 вказаного Закону встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.
Відповідно до ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Таким чином, аналіз вищезазначених норм законодавства дає можливість зробити висновок, що законодавцем чітко визначено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані:
- виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця;
- створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;
- забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством;
- надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю;
- звітувати Фонд соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, та - в разі не виконання такого нормативу - щороку сплачувати до відповідного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" визначено, що робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях; спеціальне робоче місце інваліда - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.
Абзацом 3 пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 №70 передбачено, що інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Міністерством праці України за погодженням з Держкомстатом.
Аналіз вищевказаних положень дає підстави для висновку про те, що нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості місць для працевлаштування інвалідів, що не супроводжується обов'язком пошуку інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця. Такий обов'язок покладено на органи працевлаштування, перелічені в частині першій статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".
Таким чином, механізм реалізації зазначеної програми працевлаштування передбачає здійснення певних заходів з боку підприємств.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Як вбачається із відзиву та пояснень наданих в судовому засіданні, відповідач дійсно робив всі можливі заходи для працевлаштування осіб з інвалідністю, дані дії мають своє підтвердження у звіті за формою 3-ПН від 22.09.2017р.
Тобто, звіт форми № 3-ПН та відповідні заяви, які надсилались є належними доказами, які свідчить про інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що відповідач протягом 2017 року здійснював ряд заходів з метою виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, а саме: виділив та влаштував місця для працевлаштування осіб з інвалідністю; інформував протягом звітного року центр зайнятості про наявність вільних вакансій на підприємстві з наданням відповідної характеристики вакантного місця (звітність форми №3-ПН); звітував Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю в передбаченому законодавством порядку.
З наведених норм вбачається, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов'язком займатися пошуком осіб з інвалідністю для працевлаштування.
За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій за наведеним розрахунком є безпідставними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства України, оскільки вина у вчиненні відповідачем правопорушення щодо не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та не зайняття робочих місць інвалідами згідно наданих документів не встановлена, а відповідно до норм Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" на відповідача покладено лише обов'язок щодо виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів. Пошук та направлення інвалідів на підприємство відповідача покладено на державні органи центру зайнятості відповідно до ст.18-1 вказаного Закону.
Приймаючи до уваги вищезазначене, суд вважає за необхідне у задоволенні позовної заяви Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 37 385, 26 грн. відмовити в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 242-244, 246, 250, 254, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позовної заяви Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 37 385, 26 грн. - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 19 грудня 2018 року, згідно з вимогами ч.З ст.243 КАС України.

Суддя Є.О. Жукова