Справа № 360/3586/18
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2018-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

19 грудня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3586/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач), в якому позивач просив суд:

- визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати пенсії з 01.03.2016 року;

- зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії з 01.03.2016 року позивачу;

- зобов'язати відповідача виплатити заборгованість у розмірі 34450,13 грн. сформовану за період з 01.03.2016 року по 31.07.2018 року позивачу (а.с.30-32).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Позивач за період з березня 2016 року по липень 2018 року не отримувала пенсію. У травні 2018 року позивач стала на облік як внутрішньо переміщена особам у с.Осиново Новопсковського району Луганської області та написала заяву до відповідача про виплату пенсії за фактичним місцем проживання. В порушення норм чинного законодавства виплату пенсії позивачу поновили лише з серпня 2018 року, пенсія за період з березня 2016 року по липень 2018 року не виплачена. До березня 2016 року позивач як внутрішньо переміщена особам отримувала пенсію у м.Харкові. Для з'ясування причин порушення права на пенсійне забезпеченні 10.09.2018 року адвокат позивача ОСОБА_2 направила до головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області адвокатський запит, в якому просила надати відповідну інформацію. 12.10.2018 надійшла відповідь на запит адвоката від головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, якій поінформовано, що невиплачені пенсійні виплати за минулий період обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабміном України. Суму пенсії за минулий період визначено з урахуванням атестату від 08.06.2018 року №376, сформованого Слобожанським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду м. Харкова.

Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області у відповіді на запит від 10.10.2018 року № 6259/02.2/н-74 повідомило, що загальна заборгованість по особовому рахунку позивача за період з 01.04.2016 по 30.04.2018 складає 30269,13 грн. Також відповідач повідомив, що позивачу поновлено виплату пенсії з місяця подачі заяви (травень 2018 року) але у зв'язку з відсутністю фінансування пенсія за травень, червень та липень 2018 року у сумі 4181,00 гривень не виплачена. Фактично виплату пенсії поновили з серпня місяця 2018 року. Станом на дату подачі позовної заяви позивач пенсію отримує. Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати пенсії з 01.03.2016 року та не виплатою сформованої заборгованості незаконною, а тому за захистом своїх прав звернувся до суду, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, до відділу діловодства та обліку звернення громадян 17.12.2018 за вхідним реєстраційним номером 39771/2018 надав відзив на позовну заяву від 11.12.2018 №7514/08-н-74 (а.с.44-50), в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування зазначив, що з липня 2014 року позивач перебувала на обліку в Слобожанському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Харків як внутрішньо переміщена особа, де отримувала пенсію за віком до 29.02.2016. Позивач звернулася до управління із заявою 22.05.2018. Розпорядженням № 4612 від 03.07.2018 ОСОБА_1 взято на облік у Марківському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області. До управління позивачем надано копію довідки Управління соціального захисту населення Новопсковської РДА від 21.05.2018 за №. Позивач взятий на облік в УСЗН як особа, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та регіонів проведення антитерористичної операції за адресою: АДРЕСА_1, 92342. Листом управління від 10.10.2018 №6259/02.2/н-74 та листом головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 12.10.2018 №13904/02-04 позивача повідомлено про причину призупинення виплати пенсії та порядок її виплати. У серпні 2018 року нараховано на основну відомість та виплачено серпневу пенсію в сумі 1435,00 грн. Пенсію за період з 01.05.2018 по 31.07.2018 у розмірі 4181,00 грн. нараховано на додаткову відомість та буде виплачена після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку виплати пенсій. На підставі викладеного, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 29.11.2018 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.1-2).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, паспорт серії НОМЕР_2, виданий 13.10.1999 24.11.2007 року Ровеньківським МВ УМВС України у Луганській області, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с.6-8,11).

Відповідно до інформації зазначеної у посвідченні Серії НОМЕР_3 від 19.10.2013 ОСОБА_1 є пенсіонером за віком (а.с.9).

Відповідно до інформації зазначеної у довідці від 21.05.2018 № ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, тимчасова адреса місця проживання позивача: АДРЕСА_1 (а.с.10).

На виконання ухвали суду від 29.11.2018 Управління праці та соціального захисту населення Новопсковської райдержадміністрації надало інформацію, в якій зазначило, що рішення про скасування дії довідки не приймалось (а.с.41).

22.05.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просила запросити пенсійну справу з Слобожанського ОУПФУ м.Харкові (а.с.68).

22.05.2018 відповідач направив до Слобожанського об'єднаного управління ПФУ України м.Харкова запит пенсійної справи (зворотній бік а.с.67).

В матеріалах пенсійної справи, наявна заява позивача до відповідача, в якій просив належні суми пенсії перераховувати на поточний рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк» (а.с.70).

На запит від 22.05.2018 №3307/022/11-74 Слобожанським об'єднаним управлінням ПФУ України м.Харкова надіслано електронну та макет паперової справи ОСОБА_1 та повідомлено, що пенсія за віком ОСОБА_1 виплачена по 29.02.2016 (зворотній бік а.с.60).

Протоколом №420 від 112.06.2018 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам вирішено призначити соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам, зокрема, ОСОБА_1 (а.с.67).

Відповідно до розпорядження Новопсковського відділу Марківського ОУПФУ вирішено призначити соціальні виплати позивачу (а.с.61).

З наявного у матеріалах справи протоколу від 05.07.2018 вбачається, що починаючи з березня 2016 року по 31.07.2018 позивачу не виплачено належну суму пенсії (а.с.71).

Також з наданої відповідачем довідки від 10.12.2018 №7470/02/н-74 вбачається, що у серпні 2018 року пенсію нараховано на основну відомість та виплачено серпневу пенсію в сумі 1435,00 грн. Пенсію за період з 01.05.2018 по 31.07.2018 у сумі 4181,00 грн. нараховано на додаткову відомість та буде виплачена після прийняття Кабінетом Міністрів України Окремого порядку виплати пенсій (а.с.72).

На адвокатський запит, відповідачем 10.10.2018 №6259/02.2/н-74 надано відповідь, в якій зазначено, що ОСОБА_1 відновлено виплату пенсії з місяця подачі заяви, що передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016р. №365». 10.08.2018 за основною відомістю серпня місяця 2018 року пенсіонеру виплачено пенсію в сумі-1435 грн. На додаткову відомість серпня нараховано заборгованість за травень, червень, липень в сумі - 4181,00 грн., яка не була профінансована у зв'язку з відсутністю фінансування. 10.09.2018 за основною відомістю вересня місяця 2018 року пенсіонеру виплачено пенсію в сумі-1435 грн. На додаткову відомість вересня нараховано заборгованість за травень, червень, липень в сумі - 4181,00 грн., яка не була профінансована у зв'язку з відсутністю фінансування. 10.10.2018 на основну відомість жовтня місяця 2018 року пенсіонеру нараховано пенсію в сумі-1435 грн., але станом на 10.10.2018 не профінансовано На додаткову відомість жовтня нараховано заборгованість за травень, червень, липень в сумі - 4181,00 грн., яка буде виплачена після надходження фінансування додаткової відомості (а.с.14).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

До даних правовідносин необхідно застосувати норми Конституції України, Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) та Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII).

Так, у наведених нижче положеннях Конституції України закріплено основи соціальної спрямованості держави:

Стаття 1. Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. […]

Стаття 19. [...] Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 92. Виключно законами України визначаються: […] 6. основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення […].

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ст. 1 Закону № 1706-VII, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Таким чином, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 46 Закону № 1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Враховуючи те, що припинення виплати пенсії позивачу сталося внаслідок не з вини пенсіонера, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 має право на виплату їй пенсії за минулий час без обмежень будь-яким строком.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Оскільки Україна, як правова держава, гарантує своїм громадянам право на соціальний захист, яке реалізується в тому числі і у щомісячному отриманні пенсіонерами належної їм пенсії, тому заборгованість, що утворилась не з вини пенсіонера повинна бути йому сплачена.

Враховуючи, що право на виплату пенсії позивач набув з 01.03.2016, проте, станом на час розгляду та вирішення даної справи відповідачем не надано доказів здійснення виплати пенсії за період з 01.03.2016 по 31.07.2018, суд дійшов висновку про те, що відповідач допустив в даному випадку протиправну бездіяльність, чим порушив права позивача.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу пенсії за період з 01.03.2016 по 31.07.2018.

Разом з цим, враховуючи вищевикладене та висновки суду про протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати заборгованості з пенсії позивачу, суд, з метою відновлення порушених права ОСОБА_1 вважає за необхідне зобов'язати відповідача виплатити пенсію позивачу за період з 01.03.2016 по 31.07.2018.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що виплата заборгованості позивачу буде виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України з моменту його прийняття, при цьому керується підзаконним нормативно-правовим актом - постановою Кабінету Міністрів України №335 від 25.04.2018 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. №365".

Суд вважає таку підставу неприйнятною, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (ст.ст.113,116,117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч.1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

За таких обставин, до спірних правовідносин слід застосовувати виключно норми Закону №1058-IV щодо виплати пенсії пенсіонерам, які мають вищу юридичну силу.

При цьому, суд ще раз акцентує свою увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Оскільки судом встановлено відсутність підстав для невиплати пенсії за період з 01.03.2016 по 31.07.2018 та таким чином вказані розміри пенсії позивачу повинні бути виплачені без відтермінування на невизначений час.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2015 року по справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб'єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов'язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим (реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 54398764).

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо не виплати позивачу пенсії за період з 01.03.2016 по 31.07.2018, тому правильним та ефективним способом захисту порушеного права є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за період з 01.03.2016 по 31.07.2018, а також зобов'язання відповідача виплатити позивачу пенсію за період з 01.03.2016 по 31.07.2018, оскільки саме з 01.03.2016 пенсія позивачу не виплачувалась.

Щодо доводів відповідача про те, що уточнений адміністративний позов підписано адвокатом, але не надано жодного документального підтвердження волевиявлення позивача в судовому розгляді вимог до управління та в наявності або відсутності правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта, суд зазначає, що в матеріалах адміністративної справи наявне свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_4 від 07.06.2007 №5 та ордер серії ЛГ №010553 від 29.10.2018 про надання правової допомоги ОСОБА_1 (а.с.16,19).

Згідно частини 4 ст.59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до частин 1 та 2 ст.60 КАС України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.

Оглядом оригіналу ордеру серії ЛГ №010553 від 29.10.2018, судом встановлено, що жодних обмежень відносно повноважень адвоката ордер не містить.

Таким чином зазначені доводи відповідача є безпідставними.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з обранням належного способу захисту порушених прав позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 29.11.2018 відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання адміністративного позову до ухвалення судового рішення у справі у розмірі 704,80 грн. (а.с.1-2).

Станом на дату розгляду справи по суті судовий збір не сплачений, а тому підлягає стягненню даним рішенням суду до Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, позивачу необхідно відшкодувати 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 19, 20, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255, 295, пунктом 15.5 Розділу Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.03.2016 по 31.07.2018.

Зобов'язати Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Луганській області (92400, Луганська область, Марківський район, селище міського типу Марківка, вул. Центральна, буд.20, ) виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 94706, АДРЕСА_2) пенсію за період з 01.03.2016 по 31.07.2018.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 94706, АДРЕСА_2) на користь Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: рахунок - 6001, код ЄДРПОУ - 37993783, код банку 899998, отримувач - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106) суму судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 94706, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 94706, АДРЕСА_2) у рахунок відшкодування судових витрат 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Басова