Справа № 2а/155/17/2015 (155/324/2015-а)
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 грудня 2018 року

Київ

справа №2а/155/17/2015 (155/324/2015-а)

адміністративне провадження №К/9901/12635/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді - Гімона М.М.,

суддів: Кравчука В.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року (головуючий суддя - Кузьмич С. М., судді: Гулида Р.М., Улицький В.З.)

у адміністративній справі № 2а/155/17/2015 (155/324/2015-а) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Горохівському районі Волинської області (далі - Управління ПФУ) про стягнення коштів невиплаченої частини пенсії,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену частину пенсії за період з 1 листопада 2011 року до 31 грудня 2014 року в розмірі 188983,49 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою від 10 грудня 2010 року Горохівський районний суд Волинської області визнав неправомірними дії Управління ПФУ та зобов'язав виплачувати йому пенсію згідно зі статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком основного розміру та 75% від мінімальної пенсії за віком згідно частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на рівні прожиткового мінімумі для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 1 жовтня 2010 року. Однак, починаючи з 1 листопада 2011 року дане рішення суду не виконується.

Постановою Горохівського районного суду Волинської області від 22 червня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з Управління ПФУ на користь позивача невиплачену частину пенсії за період з 1 листопада 2011 року до 31 грудня 2014 року в розмірі 188983,49 грн.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року постанову суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову про відмову в задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням апеляційного суду позивач, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм Конституції України, а також норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що апеляційний суд абсолютно необґрунтовано та безпідставно послався, що він обрав невірний спосіб захисту своїх прав, звернувшись до суду з позовом про стягнення коштів невиплаченої частини пенсії, оскільки положеннями Кодексу адміністративного судочинства України передбачено спеціальний порядок судового контролю за невиконанням судових рішень в адміністративних справах. Вважає, що він наділений правом вибору захисту своїх законних прав, яке не може обмежуватись судовим контролем за невиконанням судових рішень. Положення статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначають права позивача і не є підставою для скасування рішення суду. Враховуючи той факт, що бездіяльність щодо невиконання рішення суду від 10 грудня 2010 року відповідачем та його керівником рішеннями судів неодноразово визнавались протиправною, він фактично скористався способом захисту своїх прав, на які посилається суд апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Вирішуючи спір суди встановили, що постановою Горохівського районного суду Волинської області від 10 грудня 2010 року визнано неправомірними дії Управління ПФУ та зобов'язано виплачувати позивачу пенсію згідно зі статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком основного розміру та 75% від мінімальної пенсії за віком згідно з частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на рівні прожиткового мінімумі для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 1 жовтня 2010 року.

27 грудня 2010 року за даним рішенням суду видано виконавчий лист, який було подано в відділ ДВС Горохівського РУЮ.

Постановою державного виконавця від 9 березня 2011 року виконавче провадження щодо виконання вказаного судового рішення закінчено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року цю постанову скасовано.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Горохівського районного управління юстиції Волинської області ВП №23604769 від 19 грудня 2013 року за невиконання постанови суду щодо виплати пенсії позивачу на ОСОБА_2 накладено штраф в розмірі 340 грн.

Наступною постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Горохівського районного управління юстиції Волинської області від 4 червня 2014 року на Управління ПФУ за невиконання вказаної постанови суду накладено штраф в розмірі 680 грн.

Вказані постанови ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2015 року та від 24 березня 2015 року залишено без змін.

Відповідно до довідок УПФ в Горохівському районі Волинської області від 9 лютого 2015 року №266/07-20-20 №267/07-20-20 №268/07-20-20 №269/07-20-20 та згідно з розрахунком заборгованості щодо невиплаченої частини пенсії за період з 1 листопада 2011 року до 31 грудня 2014 року з 1 листопада 2011 року пенсія в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком основного розміру та 75% від мінімальної пенсії за віком згідно частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на рівні прожиткового мінімумі для осіб, які втратили працездатність не виплачувалась, розмір невиплаченої частини пенсії становить 188983,49 гривень.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з наявності підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача частини невиплаченої пенсії, оскільки така безпідставно не виплачувалась відповідачем починаючи з 1 листопада 2011 року.

Апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що законодавством, зокрема положеннями КАС України передбачено процедуру судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах. Так, у випадку невиконання рішення суду відповідно до частини дев'ятої статті 267 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду. Відтак, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав, звернувшись до суду з позовом про стягнення коштів невиплаченої частини пенсії, оскільки статтею 267 КАС України передбачено спеціальний порядок судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду з огляду на наступне.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно зазначив, що питання виконання судових рішень врегульовано окремим порядком, відмінним від позовного провадження.

Так, колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов'язковим до його виконання. За невиконання рішення суду винні особи несуть відповідальність згідно з законом.

Зокрема, стаття 382 Кримінального кодексу України (в редакції чинній на час ухвалення судових рішень) передбачає кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду.

Також законодавством передбачена можливість судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі, порядок встановлення і здійснення якого регламентований статтею 267 КАС України (в редакції чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

За змістом наведеної статті, встановлення судового контролю може здійснюватися за ініціативою особи, на користь якої ухвалено постанову суду, шляхом подання нею заяви в порядку статті 267 КАС України про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду (частини дев'ята та десята статті 267 КАС України).

Передбачено й право учасників виконавчого провадження (крім державного виконавця) та осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб

Тобто, законодавством закріплений окремий порядок встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, яке набрало законної сили (або шляхом подання заяви в порядку статті 267 КАС України або подання позову до державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби).

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що подання окремого позову про зобов'язання пенсійного органу виконати судове рішення свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, оскільки не відновлює і не може відновити порушені, як на думку позивача, права, свободи та інтереси, які вже були захищені судом у іншій справі. При цьому, роз'яснено спеціальний порядок встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, що виключає можливість звернення заінтересованої особи до суду в загальному порядку (в порядку позовного провадження).

Отже, вимоги позивача, пов'язані з питаннями виконання судового рішення, повинні розглядатись в порядку судового контролю за виконанням останнього.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до обов'язковості виконання судових рішень, що, на думку суду касаційної інстанції, не є спірним і не впливає на висновки суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції надано правильну правову оцінку обставинам справи та ухвалено рішення із застосуванням тих норм матеріального і процесуального права, які підлягали застосуванню, правильно вказано на допущені порушення норм права судом першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 345, 350, 356 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року у справі № 2а/155/17/2015 (155/324/2015-а) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

В.М. Кравчук

Л.Л. Мороз,

Судді Верховного Суду