Справа № 140/2489/18
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2018-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2018 року ЛуцькСправа № 140/2489/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1А.) звернулася з позовом до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради (далі Департамент) про визнання бездіяльності щодо не проведення виплати компенсації вартості проїзду до місяця лікування і у зворотному напрямку в 2015 році на суму 800 грн. 00 коп. протиправною та зобовязати виплатити компенсацію вартості проїзду до місця лікування і у зворотному напрямку в 2015 році на суму 800 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків. Скориставшись своїм правом, позивач звернулася до відповідача із заявою про відшкодування витрат на проїзд в сумі 800 грн. 00 коп., однак в порушення вимог чинного законодавства відповідач відмовив у виплаті вищезазначеної компенсації, у звязку відсутністю фінансової можливості для проведення відшкодування коштів за надані пільги у 2015 році. Вважає відмову відповідача протиправною, та такою, що порушує її права, встановлені Конституцією України та чинним законодавством України. З наведених підстав просить позов задовольнити повністю.

Відповідно до ухвали судді від 05.12.2018 розгляд даної справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Згідно із частиною третьою статті 263 КАС України заявами по суті справи є позов та відзив.

В поданому до суду відзиві на позовну заяву представник відповідача позов заперечив з тих підстав, що компенсація на безоплатний проїзд для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у 2015 році здійснювалась відповідно пункту 13 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 20.09.2005 №936 за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам.

У звязку із недостатнім фінансуванням субвенції з державного бюджету у 2015 році, станом на 01.01.2016 за даними виплатами утворилась кредиторська заборгованість за 2015 рік в сумі 36 644 грн. 61 коп., про що складено відповідний звіт за формою №7м, яка передбачена вищезгаданим Порядком, і є зареєстрованою в управлінні Державної казначейської служби м. Луцька. Також зазначив, що департамент звертався до розпорядників бюджетних коштів вищого рівня (департамент фінансів та бюджету Луцької міської ради) з листами про необхідність виділення коштів для здійснення розрахунків за компенсацією вартості проїзду громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Однак, кошти для проведення розрахунків законами України про Державний бюджет України на 2016 - 2018 роки не передбачено. З наведених підстав просить відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується посвідченням Серії А №108363 та відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

31.07.2015 позивач звернулася із заявою до відповідача про відшкодування вартості проїзду у розмірі 800 грн. 00 коп., з відповідним підтвердженням (квитками) даного проїзду.

Листом від 30.08.2018 №П-500/060/20-11 Департамент повідомив позивача, що компенсація проїзду у 2015 році здійснювалась відповідно до Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 №936 за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам. Однак, у звязку з відсутністю субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам, компенсація вартості проїзду громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що була нарахована з серпня по грудень 2015 року не відшкодована. Разом з тим, зазначає, що відсутня фінансова можливість для проведення відшкодування коштів за надані пільги у 2015 році, заборгованість облікована в органах Державного казначейства і буде погашена після надходження коштів до Департаменту на зазначені цілі.

Вважаючи вказану відмову протиправною позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Закон України від 28.02.1991 №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Частиною першою статті 1 Закону встановлено, що закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв'язання пов'язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв'язання пов'язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 20 Закону особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

Згідно пункту 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 (далі - Порядок) головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, об'єднаних територіальних громад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Пунктом 4 Порядку передбачено, що перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню. Щомісячні суми субвенцій перераховуються на рахунки місцевих бюджетів, відкриті Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій у відповідних органах Державної казначейської служби, пропорційно обсягам субвенцій, передбаченим у державному бюджеті для бюджету Автономної Республіки Крим, обласних бюджетів, бюджетів мм. Києва та Севастополя.

Посилання відповідача у відзиві, що саме через відсутність фінансування не має можливості відшкодувати позивачу кошти, суд не приймає до уваги та зазначає наступне.

У відповідності до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважив, що якщо чинне правове положення передбачає певні виплати, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов'язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв'язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Таким чином, відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для невиконання гарантій, взятих на себе державою, зокрема, визначених пунктом 19 частини першої статті 20 Закону.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частиною 1 та частиною 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем по справі, як суб'єктом владних повноважень, не виконано покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого рішення.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Також судом враховується правова позиція, викладена в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. Так, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.

Судом встановлено, що відповідач протиправно, в порушення вимог Конституції України та Закону відмовив позивачу у компенсації вартості квитків на проїзд за 2015 рік.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 243-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати бездіяльність Департаменту соціальної політики Луцької міської ради щодо не проведення виплати ОСОБА_1 компенсації вартості проїзду до місяця лікування і у зворотному напрямку в 2015 році на суму 800 грн. 00 коп. протиправною.

Зобовязати Департамент соціальної політики Луцької міської ради виплатити ОСОБА_1 компенсацію вартості проїзду до місця лікування і у зворотному напрямку в 2015 році на суму 800 (вісімсот) гривень.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Дмитрук