Справа № 0540/8829/18-а
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2018 р. Справа№0540/8829/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Христофорова А.Б.,
при секретарі Білоусової К.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
14.09.2018 року на адресу суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 з позовними вимогами до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про:
- скасування рішення №236-18 від 10.08.2018 року;
- зобов`язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що є громадянином Афганістану, 27.04.2017 року звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак рішенням Державної міграційної служби України від 10.08.2018 року №236-18 відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні. Вважає зазначене рішення протиправним, оскільки працівниками відповідача та третьої особи не були всебічно вивчені всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зауважує на тому, що у 1981-83 роках проходив військову службу та був членом Народно-демократичної партії Афганістану та приймав участь у військових операціях проти ісламістів-моджахедів. З 1984 року проживає у м. Маріуполі де навчався та здобув освіту. 09.07.1997 року йому було надано статус біженця, та останній раз видано посвідчення біженця 10.12.1999 року строком до 10.03.2000 року. Вважаючи, що загубив посвідчення 15.07.2015 року звернувся до ДМС України та листом від 10.02.2016 надано відповідь, що ДМС здійснено перевірку за наявними обліками ДМС України, відповідно до результатів якої факт надання статусу біженця України не підтверджено. Після того, як він знайшов посвідчення біженця, ним було повторно здійснено звернення до ДМС України від 15.02.2016 року про відновлення посвідчення біженця, на що отримано лист 15.02.2016 року про відсутність підстав для надання статусу біженця, а надані матеріали, не є підставою для документування його посвідченням біженця. Оскаржуючи зазначену відмову в судовому порядку йому було відмовлено у задоволені позовних вимог. Через зазначені обставини повторно звернувся до ДМС, оскільки не може повернутися до Афганістану, через те, що на сьогоднішній день офіційною владою Афганістану є представники тих сил проти яких воював у 80х роках. Другою владою в країні є рух «Талібан», який контролює половину країни та здійснює напади по всій території Афганістану. В Афганістані має побоювання стати жертвою переслідувань від терористичного руху «Талібан», а також є загрозою ситуація загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини в Афганістані. Влада Афганістану не здатна забезпечити його захист від терористичного угрупування «Талібан» та від загрози бути вбитим в умовах внутрішнього збройного конфлікту, загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини. З урахуванням зазначеного вважає, що відповідачем протиправно відмовлено у визнанні його біженцем.
Відповідач через канцелярію суду надав відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого зазначив, що позивач на момент звернення до ГУ ДМС України в Харківській області перебував на території України нелегально, притягнутий до адміністративної відповідальності. Зауважує на тому, що під час співбесід не знайшло свого підтвердження факт існування загрози життю позивача на батьківщині. Заявник є атеїстом, до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був. Не є військовозобов`язаним, строкову службу в армії не відслужив. Тобто відсутні підстави вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того зазначає, що досліджена інформація по країні походження - Ісламської Республіки Афганістан вказує на те, що не вся територія республіки охоплена ситуацією загального насильства та місто Кабул звільнено від терористичних угрупувань та знаходиться поза контролем руху «Талібан». На підставі зазначеного, у зв`язку з відсутністю умов, передбачених п.1 та п.13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на підставі абзацу 5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішенням №236-18 від 10.08.2018 року відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення вважає законним та обґрунтованим, зауважив на тому, що вимога позивача про зобов`язання ДМС визнати його біженцем не є правомірною та є втручанням у дискреційні повноваження ДМС, отже позовні вимоги позивача є необґрунтованими, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
17.09.2018 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
05.10.2018 року позивачем надані документи на усунення недоліків позовної заяви.
10.10.2018 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.10.2018 року.
23.10.2018 року ухвалою суду продовжено строк підготовчого судового засідання та призначено справу до підготовчого судового засідання на 20.11.2018 року.
20.11.2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового засідання на 17.12.2018 року.
Учасники справи до судового засідання не з`явились,про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, з заявами та клопотаннями про відкладання розгляду справи до суду не звертались.
Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, відповідно до статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатний здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки.
Відповідач, Державна міграційна служба України, є суб`єктом владних повноважень - органом виконавчої влади, та відповідно до статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатне здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки.
Судом встановлено, що позивач мав посвідчення біженця серії НОМЕР_1 видане 10.12.1999 року по 10.03.2000 року на підставі Наказу №57 від 09.07.1997 року.
Посвідчення біженця позивачем було втрачено.
19.08.2015 року ДМС України, на звернення позивача від 15.07.2015 року щодо сприяння у відновленні втрачених документів, зокрема посвідчення біженця, надано відповідь, що за наслідком перевірки за наявними обліками ДМС України, факт надання статусу біженця в Україні не підтверджено, надані матеріали не є підставою для документування посвідченням біженця.
01.03.2016 року ДМС України, на звернення позивача від 15.02.2016 року щодо документування його дійсним посвідченням біженця, надано відповідь, що в ході перевірки за наявними обліками ДМС України, факт надання статусу біженця в Україні не підтверджено, а надані позивачем матеріали не є підставою для документування посвідченням біженця.
30.03.2017 року ДМС України, на звернення позивача від 20.02.2017 року щодо повторного звернення за статусом біженця в Україні, надав відповідь, що 10.12.1999 року позивач був документований посвідченням біженця до 10.03.2000 року, після закінчення строку дії посвідчення позивач не звернувся за його продовженням, також зазначив, що у разі повторного звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у разі виникнення нових умов, зазначених у п.1 та п.13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не передбачає обов`язку надання нових доказів переслідування, проте, у разі якщо уповноваженою посадовою особою територіального органу ДМС буде встановлено, що заява не містить вищезазначених умов, приймається рішення про відмову у прийнятті заяви відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
03.05.2017 року Сідікулла Вазірі видано Довідку про звернення за захистом в Україні №003322.
10.08.2018 року рішенням Державної міграційної служби України №236-18 відмовлено у визнані біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1 , оскільки не встановлено стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Для ознайомлення з зазначеним рішенням позивачу направлено повідомлення №60 від 03.09.2018 року ГУ ДМС України в Харківській області.
Спірним питанням даного позову є наявність у позивача умов для визнання його біженцем.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд приходить до наступного.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).
Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону № 3671-VI,
біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Згідно пункту 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Частиною 3 статті 17 Закону № 3671-VI, визначено, що особа, яка отримала повідомлення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, скасування рішення про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" законних підстав для перебування в Україні.
Підпунктом 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 (далі - Конвенція), визначено, що термін "біженець" означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Згідно пункту 42 Настанов з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН (далі - Настанов), знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Частина 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами (далі - Директива), зазначає, що обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.
Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
УВКБ ООН в 2001 році надало Тлумачення статті 1 Конвенції про статус біженця, у якій розкривалося поняття терміну «біженець». В п 11 даного тлумачення зазначається, що у випадках, коли суб`єктивні побоювання не висловлюються, а об`єктивні обставини можуть цілком виправдати визнання очевидної небезпеки для будь - якої особи, яка в них опинилася, відсутність побоювань, є неістотною. Таким чином, надзвичайно важливим є прийняття рішення щодо статусу біженців, особливо у частині обґрунтованих побоювань тільки після вивчення та належного зважування всіх відповідних обставин.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до частин четвертої та шостої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
22.06.2018 року за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача відповідачем було складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п.п. 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач є уродженцем міста Кабул в Афганістані.
Судом проаналізовано ситуацію в країні походження позивача, станом на 2017-2018 роки - доповіді Генеральної Асамблеї ООН, Ради Безпеки ООН Положення в Афганістані та його наслідки для міжнародного миру і безпеки від 15.12.2017, 27.02.2018, 06.06.2018 року; щорічна доповідь Місії ООН про сприянню Афганістату (МООНСА),Захист громадських осіб у воєнному конфлікті за 2017 рік; Витяг з доповіді Amnesty international 2017-18: Права людини в сучасному світі; Керівництво УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану від 30.08.2016 року.
Згідно з якими підтверджена нестабільна ситуація в країні походження позивача, а також факт військової присутності, що також постійно висвітлюються в засобах масової інформації, доповідях міжнародних правозахисних організацій.
Крім того, загальновідомою є ситуація постійного військового конфлікту в Афганістані із випадками нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей.
Позиції УВКБ ООН використані судом, як актуальна інформація про країну походження позивача, що є необхідним засобом для проведення аналізу обґрунтованості його побоювань при розгляді даного спору.
Так, УВКБ ООН у своїй пояснювальній записці про тягар та стандарт доказування в заявах про надання статусу біженця вказує, що нездатність заявника згадати або надати всі дати і незначні подробиці, а також незначні суперечності, невизначеність або помилкові твердження, які не є істотними, можуть бути прийняті до уваги при заключній оцінці достовірності, але не повинні бути вирішальними факторами.
Враховуючи наведене, посилання відповідача на суперечність в протоколах співбесід, проведених відповідачем, як на підтвердження необґрунтованості побоювань позивача не можуть заслуговувати на увагу, позаяк, дані суперечності не є ключовими при прийнятті рішення про відмову у наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Крім того, самі по собі невірні заяви не є причиною для відмови у наданні статусу біженця, і перевіряюча особа зобов`язана оцінювати ці твердження у світлі різних обставин даної справи. Таким чином, необхідність проведення додаткових зустрічей є можливістю прояснити очевидні невідповідності і вирішити протиріччя, а також знайти пояснення стосовно неправильного подання або приховування істотних фактів (п. 199 Настанов).
Тобто, розбіжності у відомостях позивача, отриманих під час проведення співбесід, є підставою для проведення суб`єктом владних повноважень - відповідачем додаткової (уточнюючої) співбесіди для з`ясування розбіжностей в отриманій від заявника інформації, а не визначальною підставою для відмови в наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.
Пункт 42 Настанов та частина 1 статті 5 Директиви підкреслює нам про можливість настання обставин переслідування особи, яка звертається із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту чи причин, за яких її повернення в країну походження стане нестерпним.
Як вбачається з досліджених обставин справи, ситуація щодо захисту прав людини в Афганістані не поліпшується, і в країні вчиняються порушення, рівносильні злочинам проти людяності, що підкріплюються повною відсутністю відповідальності. До групи ризику належать, зокрема, члени Народно-демократичної партії Афганістану та приймав участь у військових операціях проти ісламістів-моджахедів, як зазначив позивач він не був військовим у той час, а лише здійснював догляд за школою, однак на стороні Народно-демократичної партії Афганістану, а також особи без визначеною релігійною позицією, як зазначив позивача він є атеїстом.
Також з наданого листа, за перекладом від 13.12.2018 року вбачається, що мати позивача повідомлено, що її син ОСОБА_2 , який проживає за кордоном, не визнає Святий закон ісламу і став іновірним, та у разі повернення на Батьківщину він буде доставлений до ісламського суду і відповідно до закону шаріату буде покараний.
Суд також зауважує на тому, що відповідно до листа Державної міграційної служби від 20.02.2017 року ( № С-957/8/887-17 від 30.03.2017) позивача повідомлено, що позивач має повторно звернутись з заявою про визнання його біженцем, при цьому повторне звернення до органу міграційної служби не передбачає обов`язку надання нових доказів переслідування, проте у разі, якщо уповноваженою посадовою особою територіального органу ДМС буде встановлено, що заява не містить необхідних умов, приймається рішення про відмову у прийнятті заяви.
Виходячи з аналізу особової справи та наявних матеріалів встановлено, суд встановив, що наявні погрози, пов`язані з релігійних та політичних переконань позивача. Крім того, матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні оскільки наявні факти серйозної загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.
Доводи позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Афганістані, є доказаними. Позивач надав переконливі пояснення та докази щодо можливого його особистого переслідування в разі повернення на Батьківщину.
Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що Державна міграційна служба України, при постановленні рішення, що становить предмет оскарження у даній справі, не врахувала усіх обставин та подій, що відбуваються в країні походження позивача, а також той факт, що позивачу вже надавався статус біженця, однак в силу втрати посвідчення, та подальшого несвоєчасного звернення позивача з заявою про поновлення посвідчення, строк було пропущено, крім того за відсутність документів щодо легального перебування на території України, позивача було притягнено до адміністративної відповідальності у 2017 році.
Тобто в даному випадку підтверджено наявність визнання позивача біженцем, з урахуванням раднішого перебування йому у зазначеному статусі, а також знаходження позивача за межами країни своєї національної належності; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, яке пов`язане з ознаками, релігії, політичних поглядів; а також неможливістю та небажанням позивача користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінюючи вказані вище докази та вирішуючи справу в цілому, суд виходить з того, що згідно з положеннями ч.2 ст.2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. З урахуванням зазначених положень законодавства, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині зобов`язання відповідача визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,оскільки зазначені вимоги відносяться до дискреційних повноважень відповідача.
З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми закону, якими регулюються спірні відносини, з урахуванням дискреційних повноважень відповідача, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог яке у скасуванні рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем підлягає та зобов`язання повторно розглянути заяву позивача про надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту з врахуванням інформації по країні походження позивача, Рекомендацій УВКБ ООН та з урахуванням висновків суду.
Відповідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір компенсації не підлягає
Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, б.9,м. Київ, 01001), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057) про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволнити.
Скасувати рішення Державної міграційної служби України №236-18 від 10.08.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язати Державну міграційну службу України () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту з врахуванням інформації по країні походження позивача, Рекомендацій УВКБ ООН та з урахуванням висновків суду.
Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 17.12.2018 року. Повний текст судового рішення складено 22.12.2018 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Христофоров А.Б.