Справа № 483/551/18
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 483/551/18

Категорія: 3.7.1 Головуючий в 1 інстанції: Рак Л.М.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу інспектора патрульної поліції 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Миколаївській області Бондара Сергія Олександровича на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до інспектора патрульної поліції 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Миколаївській області Бондара Сергія Олександровича про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся з адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанову серії ВР № 088620 від 29 березня 2018 року в справі про адміністративне правопорушення, що передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП та закрити провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 29 березня 2018 року відповідачем Бондарем С.О. було винесено постанову серії ВР № 088620 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, якою на нього за правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП, а саме за проїзд на заборонений червоний сигнал світлофору по проспекту Богоявленському в районі супермаркету «Епіцентр» в м. Миколаєві, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. Цю постанову вважав необґрунтованою та недійсною, та такою, що не відповідає нормам КУпАП, оскільки такого правопорушення він не скоював, під час руху правил дорожнього руху не порушував, зупинився на червоне світло перед світлофором та продовжив рух на зелене світло світлофора. Також посилався, що не було складено протокол про адміністративне правопорушення і це є порушенням, що інспектором поліції не надано доказів правопорушення та не були з'ясовані і доведені обставини, які б свідчили, що в його діях є ознаки проступку, за який законом встановлено адміністративну відповідальність та крім того йому не було роз'яснені його права передбачені статтею 268 КУпАП.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 травня 2018 року Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ВР № 088620 від 29 березня 2018 року інспектора патрульної поліції 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Миколаївській області Бондара Сергія Олександровича в справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП, про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 гривень - скасувати.

Справу про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, що передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП, - закрити.

ОСОБА_3 від адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, що передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП, - звільнити, обмежившись усним зауваженням.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду інспектор патрульної поліції 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Миколаївській області Бондар С.О. подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що 29 березня 2018 року інспектором патрульної поліції 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Миколаївській області Бондарем С.О. винесено постанову серії ВР № 088620 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відповідно до якої ОСОБА_3 29 березня 2018 року о 07 годині 00 хвилин керуючи транспортним засобом «Форд» номерний знак НОМЕР_1 по проспекту Богоявленському в м. Миколаєві здійснив проїзд перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору, чим порушив вимоги пункту 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху України, відповідальність за що передбачена частиною 2 статті 122 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для скасування оспорюваного рішення.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними по суті і такими, що узгоджуються з вимогами статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, КУпАП, ПДР України.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі статті 9 Кодексу України про адміністративне правопорушення, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами у справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні, та інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують та обтяжують відповідальність, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною третьою статті 258 КУпАП передбачено, що протоколи не складаються, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, а тому не складання протоколу інспектором не є порушенням процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення.

Досліджуючи відеозапис з фіксацією можливого вчинення позивачем адміністративного правопорушення, з якого вбачається, що позивач здійснив проїзд перехрестя, колегія суддів зазначає, що останній зафіксував зелене світло світлофора в перпендикулярному напрямі, водночас розташування відеозаписуючого пристрою не може достеменно свідчити про забороняючий сигнал світлофору зі сторони руху автомобіля позивача, враховуючи обраний ракурс.

Водночас, суд першої інстанції на підстав статті 22 КУпАП, враховуючи відсутність створення в даному випадку небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, дійшов висновку, що вчинене правопорушення є малозначним, а відтак позивача слід звільнити від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

Погоджуючись з вказаним висновком суду першої інстанції щодо сфери застосування статті 22 КУпАП, колегія суддів вказує наступне.

За змістом статті 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Так, у 2004 році Конституційний Суд України (далі КСУ) розглядав ситуацію, коли частина 1 статті 69 КК України містила положення, згідно з яким за наявності декількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м'якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин. Однак ця норма не дозволяла призначити більш м'яке покарання, ніж передбачено законом, особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості.

У рішенні від № 15-рп/2004 від 2 листопада 2004 року у справі про призначення судом більш м'якого покарання КСУ було визнано неконституційним положення частини 1 статті 69 КК України в частині, яка унеможливлює призначення особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості, більш м'якого покарання, ніж передбачено законом.

Своє рішення КСУ мотивував наступним:

«Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

…Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина перша статті 50 Кодексу). Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами (частина друга статті 50 Кодексу).

…Загальні засади призначення покарання не містять винятків щодо неврахування ступеня тяжкості стосовно класифікації злочинів до злочинів невеликої тяжкості і поширюються на всі злочини незалежно від ступеня їх тяжкості.

Можливість застосування до осіб, які вчинили злочин невеликої тяжкості, інших норм, що передбачають правові підстави і порядок звільнення від кримінальної відповідальності та від покарання (статті 44, 45, 46, 47, 48, 74 Кодексу), не може бути перепоною для індивідуалізації покарання, зокрема, шляхом призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом.

Проте цього способу індивідуалізації покарання для осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, статтею 69 Кодексу не передбачено, хоча в ній ідеться про особливі підстави, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину для осіб, які вчинили особливо тяжкі, тяжкі і середньої тяжкості злочини. Тим самим норми зазначеної статті суперечать основоположному принципу правової держави справедливості, оскільки особи, які вчинили злочини невеликої тяжкості, поставлені в гірші умови, ніж ті, які вчинили більш тяжкі злочини.

...Закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, порівняно з винними особами, які вчинили більш тяжкі злочини. Не маючи можливості призначити більш м'яке покарання, суд не зможе належно індивідуалізувати покарання і забезпечити його справедливість.

…Відсутність цього способу індивідуалізації покарання особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості, є порушенням конституційних положень щодо рівності громадян перед законом.

…Конституційний Суд України вважає, що встановлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків, форми вини і мотивів злочину, майнового стану підсудного та інших істотних обставин, що є порушенням принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності».

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що для досягнення визначеної в статті 23 КУпАП мети адміністративного стягнення (виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами) з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, необхідно і достатньо звільнити позивача від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

Відповідно до статті 1 КУпАП завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Стаття 13 Європейської конвенції з прав людини визначає право на ефективний засіб юридичного захисту.

Так, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.02.2016 року, № судового рішення в ЄДРСРУ 55953479.

Згідно статті 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень:

1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення;

2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд;

3) скасовує постанову і закриває справу;

4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Із вищезазначеного вбачається, що суд, розглядаючи скаргу на постанову про адміністративне правопорушення наділений повноваженнями змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення.

Водночас, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (стаття 9 КУпАП).

Із сутності процедури притягнення винних осіб до адміністративного правопорушення випливає, що суспільний інтерес спрямований не тільки на притягненні винних осіб до юридичної відповідальності, але і на зменшення економічних витрат при провадженні у справах про адміністративні правопорушення.

Таким чином, надсилання справи на новий розгляд за вищенаведених умов цієї справи виявилося б передчасним та не зовсім виправданим з соціально-економічної точки зору та ефективності способу захисту.

Отже, за вказаних обставин справи доцільним є поширення сфери застосування статті 22 КУпАП (звільнення особи від адміністративної відповідальності за малозначності вчиненого правопорушення) не тільки на орган, уповноважений вирішувати справу, але і на суд.

Також слід зазначити, що за умови висновку, що сфера застосування статті 22 КУпАП (звільнення особи від адміністративної відповідальності за малозначності вчиненого правопорушення) поширюється тільки на орган, уповноважений вирішувати справу (в даному випадку - Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції) суд відповідно до вимог пункту 2 частини 3 статті 286 КУпАП мав би скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи), що на думку колегії суддів суперечило б принципу, що справа позивача була розглянута справедливо та протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом.

До того ж належне урядування вимагає, щоб всі інституції та процедури намагались задовольнити всіх бажаючих у розумний проміжок часу.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції по суті, що відповідачем не надано належних доказів на обґрунтування своїх заперечень, а відтак рішення суду про наявність правових підстав для скасування оспорюваного рішення є правильним по суті.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апелянта щодо сфери застосування статті 22 КУпАП досліджені в мотивувальній частині постанови суду.

Доводи апеляційної скарги щодо звільнення від сплати судового збору враховані судом апеляційної інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу інспектора патрульної поліції 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Миколаївській області Бондара Сергія Олександровича залишити без задоволення, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 травня 2018 року у справі № 483/551/18 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: В.О. Потапчук

Суддя: Г.В. Семенюк