Справа № 823/61/16
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/61/16 Суддя (судді) першої інстанції: В.А. Гайдаш
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Епель О.В.,

Степанюка А.Г.,

при секретарі: Мідянці А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, третя особа: Черкаська обласна організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, ОСОБА_4, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції України в Черкаській області Пустовара В.В. від 04.01.2016 № 1 о/с "По особовому складу" в частині її звільнення з лав Національної поліції на підставі п. 9, 10, 11 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про Національну поліцію"; поновити її на посаді старшого слідчого Канівського відділення поліції Золотоніського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області з 22.01.2016 та зобов'язати Головне управління Національної поліції в Черкаській області виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.01.2016 по день поновлення на посаді враховуючи посадовий оклад, надбавки за спеціальне звання, стаж служби, збільшення посадового окладу з жовтня 2016 року та зарахувати період вимушеного прогулу у вислугу років.

В обґрунтування позову зазначала, що її було звільнено незаконно на підставі Закону України «Про очищення влади».

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на неповне з'ясування обставин справи, порушенням норм матеріального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у відповідача відсутні підстави для поновлення позивача на займаній посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, саме, з 23.01.2016, оскільки до 23.02.2018 року позивачка не вважається звільненою незаконно.

На апеляційну скаргу надійшов відзив, в якому позивач наголошує на правильності рішення суду першої інстанції і необґрунтованості доводів апелянта.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду справи сторони до суду не прибули, тому, відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом від 07.11.2015 №1 о/с ОСОБА_3 призначено старшим слідчим Канівського відділення поліції Золотоніського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області та присвоєно звання підполковник поліції.

Наказом Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 04.01.2016 №1 о/с ОСОБА_3 звільнено зі служби в Національній поліції у запас Збройних Сил з 04.01.2016.

Наказом тимчасово виконуючого обов'язки начальника Головного управління Національної поліції в Черкаській області Кожухівського В.О. від 13 вересня 2016 року № 154 о/с були внесені зміни в накази Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 04.01.2016 №1о/с та від 18.03.2016 № 40о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції та викладено їх в наступній редакції:

«У відповідності до пунктів 10, 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади» та пункту 5 статті 77 Закону України «Про очищення влади» звільнити зі служби в поліції підполковника поліції ОСОБА_3 (М-012660) - старшого слідчого Канівського відділення поліції Золотоніського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області, 22 січня 2016 року.»

При цьому, згідно з довідкою Управління запобігання корупції та проведення люстрації МВС України від 15 грудня 2015 р. №24/1-10080 «Про проведення перевірки щодо застосування заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади» відносно окремих співробітників ГУНП в Черкаській області» встановлено, що у ході вивчення матеріалів кримінального провадження №0000308 слідчий Божко Ольга Миколаївна складала повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень та клопотання до суду про обрання запобіжних заходів, що підпадає під дію пунктів 10 та 11 пункту 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади» як працівник правоохоронного органу, який складав повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а також як слідчий органу досудового розслідування, який проводив слідчі дії стосовно осіб, звільнених від кримінальної відповідальності відповідно до Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" від 29 січня 2014 року № 737-VII, Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21 лютого 2014 року № 743-VII.

Вважаючи своє звільнення протиправним, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація), в контексті приписів ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_7, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності;презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбаченої частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до пунктів 10, 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням:

- працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" від 29 січня 2014 року № 737-VII, Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21 лютого 2014 року № 743-VII;

- слідчого органу досудового розслідування, дізнавача, оперативного працівника, інспектора, який проводив слідчі та оперативні дії стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" від 29 січня 2014 року № 737-VII, Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21 лютого 2014 року № 743-VII.

Водночас, виходячи з аналізу норм Закону України «Про очищення влади» вбачається, обов'язковою умовою застосування заборони, передбаченої цим Законом, є наявність двох умов, а саме:

- обіймання працівником сукупно не менше одного року посад (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, при цьому,

- посада має бути зайнята в самостійному структурному підрозділі (апараті) відповідного центрального органу виконавчої влади.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.02.2018 у справі №826/4815/17, що набрала законної сили, визнано протиправною та скасовано довідку Управління запобігання корупції та проведення люстрації Міністерства внутрішніх справ України від 15 грудня 2015 року № 24/1-10080 щодо застосування заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади» відносно окремих співробітників ГУПН в Черкаській області в частині застосування до ОСОБА_3 заборони, передбаченої пунктами 10, 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади».

При цьому, вказаною постановою встановлені обставини, які свідчили про недостовірність фактів, викладених в довідці Управління запобігання корупції та проведення люстрації МВС України від 15 грудня 2015 № 24/1-10080, яка стала підставою для звільнення позивача, тому вона підлягає поновленню на посаді.

Згідно із Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу № 1 та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 2 Конвенції № 11 від 25.06.1958 року "Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості" (ратифікована Україною 04.08.1961 р.) передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Водночас, статтею 235 КЗпП України передбачено, зокрема, що у разі незаконного звільнення працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що в разі відсутності посади позивача (з об'ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

Зазначені висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14), від 21 травня 2014 року (справа № 6-33цс14).

Крім того, про необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення її порушених прав йдеться в рішенні Європейського суду з прав людини від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», практика якого є джерелом права для судів України відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

В цьому ж рішенні звертається увага на те, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, права на справедливий суд, передбачене статтею 6 та права на ефективний засіб юридичного захисту, передбачене статтею 13.

В свою чергу, частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 у справі № 21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року.

Наведене спростовує доводи апелянта щодо відсутності підстав вирішувати питання щодо стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, розмір суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача відповідачем не оспорюється.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи і судове рішення ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Постанова в повному обсязі складена 18.12.2018.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді О.В.Епель

А.Г.Степанюк