Справа № 809/276/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2299/18

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Багрія В.М., Старунського Д.М.

за участі секретаря судового засідання Смидюк Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року (суддя Скільський І.І., м. Івано-Франківськ, повний текст судового рішення складено 21 вересня 2018 року) у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Пнівської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення Пнівської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 21.12.2017 №3-21/17 «Про внесення змін в Положення про плату за землю на території Пнівської сільської ради», -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» 12.02.2018 звернулося до суду з позовом до Пнівської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення Пнівської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 21.12.2017 №3-21/17 «Про внесення змін в «Положення про плату за землю на території Пнівської сільської ради». В обґрунтування позову вказує, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки згідно положень податкового та бюджетного законодавства зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситись пізніш, як за шість місяців до нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Також наголошує, що пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» не передбачається не застосування вимог частини 3 статті 27 Бюджетного кодексу України до прийнятих радами протягом 2017-2018 років рішень про встановлення (зміну) місцевих податків і зборів.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року у справі №809/276/18 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені в позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки. Крім цього, звертає увагу суду на ту обставину, що оскаржуване рішення офіційно опубліковано на сайті Пнівської сільської ради та дошці оголошень сільської ради лише 04 травня 2018 року. Про оскаржуване рішення відповідач не повідомляв ані позивача, ані його структурні одиниці Нафтогазовидобувне управління «Надвірнанафтогаз» ПАТ «Укрнафта» та Долинський газопереробний завод ПАТ «Укрнафта». Відтак, вважає, що прийнявши але не оприлюднивши в установленому порядку оскаржуване рішення, відповідач грубо порушив норми Конституції та Законів України в частині офіційного опублікування оскаржуваного рішення, у звязку із чим таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідно до державних актів на право постійного користування землею в Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (структурних одиниць) на праві постійного користування перебуває 17 земельних ділянок загальною площею 28,8472 га., на яких розміщені свердловини та інші виробничі обєкти.

Пнівською сільською радою Надвірнянського району Івано-Франківської області 01.07.2016 прийнято рішення №1-6/16 «Про запровадження плати за землю», яким, зокрема, затверджено «Положення про плату за землю на території Пнівської сільської ради». Відповідно до підпункту 1.5.5, вказаного рішення, з 01.01.2017 ставка земельного податку встановлюється у розмірі 6,0 % (шести відсотків) від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні юридичних осіб (крім державної та комунальної форми власності).

Пнівською сільською радою Надвірнянського району Івано-Франківської області на ХХІ сесії сільської ради VI демократичного скликання, 21.12.2017 прийнято рішення №3-21/17 «Про внесення змін в «Положення про плату за землю на території Пнівської сільської ради». Вказаним рішенням, сільською радою, вирішено: внести зміни в «Положення про плату за землю на території Пнівської сільської ради» (пункт 1.5.5 викласти в наступній редакції: з 01.01.2018 року ставка податку встановлюється у розмірі 10% (десяти відсотків) від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні юридичних осіб (крім державної та комунальної форми власності); оприлюднити рішення на офіційному сайті та дошці оголошень сільської ради.

Вважаючи оскаржуване рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з огляду на що підстави для його скасування відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 6.3 ст.6 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі ПК України) визначено, що сукупність загальнодержавних та місцевих податків та зборів, що справляються в установленому цим Кодексом порядку, становить податкову систему України.

Згідно з п.7.3 ст.7 ПК України будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Статтею 10 ПК України передбачено, що до місцевих податків належать: податок на майно; єдиний податок.

Відповідно до положень статті 265 ПК Україниподаток на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Плата за землю - обовязковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України).

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України. Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а, власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, згідно з пп.12.1.2 п.12.1 ст.12 ПК України Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Водночас, відповідно до п.4.4 ст.4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України. Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, плати за землю) віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п.24 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон №280/97-ВР) та ст.143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада України не може безпосередньо своїм рішенням встановити такі податки, як місцеві на відповідних територіях.

Згідно п.12.3 ст.12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп.12.3.1 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп.12.3.2 п.12.3 ст. 12 ПК України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп.12.3.3 п.12.3 ст.12 ПК України).

При цьому, згідно з п.12.5 ст.12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп.12.3.4 цієї статті.

Відповідно до пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

При цьому, пп.4.1.9 п.4.1 ст.4 ПК України серед принципів, на яких ґрунтується податкове законодавство України, закріплений принцип стабільності, який передбачає, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Таким чином, законодавець встановив чіткий строк, до якого органам місцевого самоврядування необхідно прийняти рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Більше того, будь-які зміни до елементів податків та зборів не можуть запроваджуватися раніше, ніж за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішення Пнівської сільської ради Надвінянського району Івано-Франківської області від 21.12.2017 №3-21/17 «Про внесення змін в «Положення про плату за землю на території Пнівської сільської ради» дійсно прийнято поза межами цього строку.

Проте, у той же час, пунктом 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» від 20.12.2016 №1791-VIII установлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Отже, у 2017 році пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України не застосовується до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів. Тобто для органів місцевого самоврядування відсутні законодавчі обмеження щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Окрім того, пп.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України визначено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, ПК України встановлений обов'язок фізичних та юридичних осіб сплатити місцеві податки та збори незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Зазначене вище свідчить про безпідставність та правову необґрунтованість доводів позивача про протиправність прийнятого відповідачем нормативно-правового акту, оскільки встановлення Пнівською сільською радою відбулось без жодних порушень чинних норм.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду по справі №803/1307/17 (К/9901/927/17), в якій зроблено висновки щодо застосування норм права до аналогічних правовідносин у 2016 році.

У поданій апеляційній скарзі позивач зазначає, що прийнявши але не оприлюднивши в установленому порядку оскаржуване рішення, відповідач грубо порушив норми Конституції та Законів України в частині офіційного опублікування оскаржуваного рішення, з огляду на що таке підлягає скасуванню. З приводу таких тверджень позивача суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Діяльність органів місцевого самоврядування регулюється Законом №280/97-ВР, який, відповідно до Конституції України, визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно із ч.1 ст.10 Закону №280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (ст.25 Закону №280/97-ВР).

Відповідно до ч.1 ст.46 Закону №280/97-ВР, сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Згідно пунктів 34, 35 ч.1 ст.26 Закону №280/97-ВР, до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад на пленарних засіданнях відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин та затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

Частиною першою ст.59 Закону № 280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ч.12 ст.59 Закону № 280/97-ВР, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (далі - Закон №1160-IV).

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч.10 ст.59 Закону №280/97-ВР).

Згідно ст.1 Закону №1160-IV, регуляторний акт це - прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Згідно ст.4 Закону №1160-IV, одним із принципів державної регуляторної політики є прозорість та врахування громадської думки - відкритість для фізичних та юридичних осіб, їх обєднань дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обовязковий розгляд регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об'єднаннями, обов'язковість і своєчасність доведення прийнятих регуляторних актів до відома фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань, інформування громадськості про здійснення регуляторної діяльності.

Частиною 5 ст.12 цього ж Закону встановлено, що регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання.

21.12.2017 Пнівською сільською радою Надвінянського району Івано-Франківської області прийнято рішення №3-21/17 «Про внесення змін в «Положення про плату за землю на території Пнівської сільської ради», яке має ознаки регуляторного акту, є рішенням нормативно-правового характеру, оскільки підлягає неодноразовому застосуванню серед невизначеного кола осіб - суб'єктів земельних відносин щодо земельних ділянок, розташованих у с. Пнів та поширює свою дію на власників земельних ділянок, сторін договорів оренди земельних ділянок державної та комунальної власності тощо.

В судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що відповідачем оскаржуване рішення розміщено на дошці оголошень Пнівської сільської ради. Крім того, рішення від 21.12.2017 №3-21/17«Про внесення змін в «Положення про плату за землю на території Пнівської сільської ради» було розміщене на офіційному сайті Пнівської сільської ради 04.05.2018, тобто більш ніж через 5 місяців після його прийняття.

Водночас, судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення не було опубліковане в засобах масової інформації, що свідчить про не дотриманням відповідачем положень ст.12, 13 Закону №1160-IV та ст.59 Закону №280/97-ВР щодо порядку та строків оприлюднення інформації.

Відповідно до ст.57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обовязки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

З наведеними вище нормами Основного закону кореспондуються положення ч.5 ст.59 Закону №280/97-ВР, в якому зазначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк ведення цих актів у дію.

Таким чином, законодавство безпосередньо повязує набрання чинності актом нормативно-правового характеру органу місцевого самоврядування з моментом його офіційного оприлюднення.

Стосовно розміщення регуляторних актів органів або посадових осіб місцевого самоврядування на дошці оголошень чи на офіційній сторінці в мережі Інтернет без доведення факту їх розповсюдження в друкованих засобах масової інформації в межах адміністративно-територіальної одиниці, колегія суддів зазначає, що таке суперечить вищенаведеному, оскільки законодавчо визначений лише єдиний порядок оприлюднення регуляторних актів - виключно у місцевих або у разі їх відсутності, інших друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами.

Крім цього, відповідно до ст.22 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації», рішення органів місцевого самоврядування, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних виданнях (відомостях, бюлетенях, збірниках, інформаційних листках тощо) та друкованих засобах масової інформації відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Недержавні друковані засоби масової інформації мають право оприлюднювати офіційні документи органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до законодавства України і на засадах, передбачених укладеною угодою між цими органами та редакціями друкованих засобів масової інформації.

Тобто, на законодавчому рівні закріплена чітка процедура розроблення та затвердження органом місцевого самоврядування власних регуляторних актів, зокрема й обовязок оприлюднювати їх для можливості набрання ними чинності та подальшого застосування виключно в порядку та у спосіб, визначений законодавством.Відповідальність за додержання порядку офіційного оприлюднення покладається на орган, що видав регуляторний акт, оскільки відповідно до статті 57 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Пленум Верховного Суду України у пункті 7 постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» звернув увагу судів на те, що згідно ч.2 cт.57 Конституції є нечинними, а отже, не можуть застосовуватись ті закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, які не доведені до відома населення у встановленому законом порядку.

При цьому апеляційний суд зазначає, що нечинний нормативно правовий акт не може порушувати права і свободи та інтереси фізичних осіб у сфері публічно правових відносин, які підлягають захисту в порядку адміністративного судочинства згідно із положеннями ч.1 ст.2 КАС України, оскільки нечинний нормативно правовий акт не створює юридичних наслідків у формі прав, обовязків, їх зміни чи припинення, відтак не породжує правовідносин, що можуть бути предметом спору. Отже, з урахуванням тієї обставини, що оспорюване рішення не було опубліковане в засобах масової інформації, в порядку, визначеному законодавством, є нечинним, а відтак не породжує прав та обовязків для сторін.

Однак, відповідачем не доведено, а судом не встановлено доказів офіційного оприлюднення рішення Пнівської сільської ради від 21.12.2017 №3-21/17 «Про внесення змін в «Положення про плату за землю на території Пнівської сільської ради», зокрема, опублікування вказаного рішення в друкованих засобах масової інформації.

Отже, момент набрання чинності оспорюваним рішенням не може бути раніше дати його офіційного оприлюднення, а тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що спірне рішення Пнівської сільської ради від 21.12.2017 №3-21/17 «Про внесення змін в «Положення про плату за землю на території Пнівської сільської ради»не набрало чинності, а тому вимоги позивачів в частині визнання його неправомірним та скасування задоволеними бути не можуть.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що останній не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись: ч.3 ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1
судді ОСОБА_2
ОСОБА_3
Повне судове рішення складено 21 грудня 2018 року.