Справа № 1540/4407/18
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2018-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/4407/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Тарасишиної О.М.,

за участю секретаря: Сидорівського С.А.,

позивача: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: Білої Р.І.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 2780 від 15.08.2018 року, поновлення на посаді та стягнення матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, в якому з урахуванням уточненого адміністративного позову, позивач просив суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області № 2780 від 18.08.2018 року;

зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області поновити ОСОБА_2 на службі на попередній посаді оперуповноваженого або на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді;

стягнути з Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області на користь ОСОБА_2 матеріальне і грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 15.08.2018 року по день поновлення на службі з урахуванням середнього грошового забезпечення.

Ухвалою суду від 04.09.2018 р. Одеським окружним адміністративним судом вказану позовну заяву було залишено без руху.

17.09.2018 року (вх. № 27024/18) на виконання ухвали позивач надав до суду заяву про приєднання до матеріалів уточненого адміністративного позову, чим усунув зазначені судом недоліки.

Ухвалою від 18.09.2018 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження по даній справі за правилами загального позовного провадження.

11.10.2018 року (вх. № 30172/18) представником відповідача - Головного управління Національної поліції в Одеській області до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву.

24.10.2018 року (вх. № ЕП/5952/18) представником відповідача - Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області до канцелярії суду подано заяву про розгляд справи за відсутністю представника.

Ухвалою від 24.10.2018 року Одеським окружним адміністративним судом за клопотанням представника позивача продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

24.10.2018 року (вх. № 31793/18) представником позивача до канцелярії суду подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

26.10.2018 року (вх. № 32137/18) представником відповідача - Головного управління Національної поліції в Одеській області до канцелярії суду подано клопотання про приєднання до матеріалів справи квитанції з підтвердження направлення відзиву з додатками позивачу.

16.11.2018 року (вх. № 35029/18) представником відповідача - Головного управління Національної поліції в Одеській області до канцелярії суду подано відзив на уточнений адміністративний позов.

16.11.2018 року (вх. № ЕП/6564/18) представником відповідача - Головного управління Національної поліції в Одеській області до канцелярії суду подано відзив на уточнений адміністративний позов.

Ухвалою від 21.11.2018 року Одеським окружним адміністративним судом закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

18.12.2018 року (вх. № 39626/18) представником відповідача - Головного управління Національної поліції в Одеській області до канцелярії суду подано клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив публічну службу у Національній поліції України на посаді оперуповноваженого СКП Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУПН в Одеській області відповідно до наказу о/с від 16.06.2015 року. Пунктом першим Наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області № 2780 від 15.08.2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області» позивача звільнено зі служби з поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 (у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення) Закону України "Про Національну поліцію". Позивач не погоджується з оскаржуваним наказом, зокрема зазначаючи, що змістом оскаржуваного наказу підтверджується, фактичне звільнення його за вчинення корупційного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України - наказ містить твердження про вимагання та отримання ОСОБА_2 неправомірної вигоди, а тому, допустивши в оскаржуваному наказі такі твердження, начальником Головного управління Національної поліції в Одеській області без обвинувального вироку фактично звинувачено позивача у вчиненні злочину. Проте, кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001627, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, в якому позивач має статус підозрюваного, не закінчено, обвинувальний акт до суду не направлено, а тому звільнення позивача суперечить принципу презумпції невинуватості, закріпленому в ст. 62 Конституції України.

Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Одеській області проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, в яких в обґрунтування правової позиції зазначено, що відносно ОСОБА_2 було призначено службове розслідування, за результатами проведення якого наказом ГУНП в Одеській області № 2780 від 15.08.2018 року накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції на оперуповноваженого СКП Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2. Зазначений наказ було реалізовано наказом по особовому складу ГУНП в Одеській області № 1369 о/с від 14.09.2018 року. Зокрема, зазначено, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стало можливим в результаті низьких моральних ділових якостей та низького професійного рівня позивача, що призвело до такого негативного резонансного явища в суспільстві, оскільки була висвітлена у засобах масової інформації в Інтернеті.

Від другого відповідача - Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області відзиву на адміністративний позов не надходило.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_2 Одеському окружному адміністративному суду.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Позивач проходив публічну службу на посаді оперуповноваженого СКП Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУПН в Одеській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області № 2780 від 15.08.2018 р. "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області", за грубі порушення вимог ч. 1 ст. 8 та п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-ІV, ч. 2 ст. 41 КПК України, Присяги поліцейського, безвідповідальне відношення до виконання службових обов'язків, що виразилось у безпідставному допиті як свідка ОСОБА_6, у вступі в неділові стосунки, вимаганні та отриманні від останнього неправомірної вигоди за не притягнення до кримінальної відповідальності, що в подальшому призвело до звернення останнього із заявою до правоохоронних органів, внесення відомостей до ЄРДР, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, набуло суспільного резонансу та негативно вплинуло на формування громадської думки щодо стану правопорядку та діяльності Національної поліції, рівня довіри населення до поліції, відповідно до ст. 2, п. 8 ст. 12, ст. 13 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460- ІV, накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції на оперуповноваженого СКП Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 (а.с. 8-10).

Відповідно до витягу з наказу ГУНП в Одеській області № 1369 о/с від 14.09.2018 р. старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2, оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Саратського відділення поліції Білгород-Дністровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, звільнено зі служби в поліції з 14.09.2018 р. за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення) (а.с. 57).

Позивач, вважає незаконним звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення) протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про Національну поліцію", поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Стаття 18 Закону України "Про Національну поліцію" зобов'язує поліцейського неухильно дотримуватися положень Конституції України, Законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, професійно виконувати свої службові обов'язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов'язків, наказів керівництва, поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Частиною 1 ст. 64 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу.

Згідно ч. 1 ст.19 Закону України "Про Національну поліцію", у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, наведеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту ОВС України, який, згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями Закону, застосовується до поліцейських в тій частині, що не суперечить цьому Закону, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів МВС України, підпорядкованих йому органів і підрозділів і Присяги.

Згідно ст. 2 Дисциплінарного статуту ОВС України, дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Відповідно до ст. 5 Дисциплінарного статуту, за вчинення дисциплінарного проступку особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим статутом.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 12 Дисциплінарного статуту визначено, що на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни може накладатися дисциплінарне стягнення у виді звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до ч. 15 ст. 14 Дисциплінарного статуту звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Наказом Головного управління національної поліції в Одеській області № 2117 від 23.06.2017 року "Про призначення службового розслідування" з урахуванням інформації, що надійшла до ГУНП з Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області про те, що працівниками УСБ України в Одеській області, Одеського управління ДВБ Національної поліції України в рамках кримінального провадження № 0001627 від 17.11.2017 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, затримано оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, старшого лейтенанта ОСОБА_2 призначено службове розслідування (а.с. 33).

Між тим, відповідачем не спростовано, що кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001627 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, в якому ОСОБА_2 має статус підозрюваного, не закінчено, не передано до суду, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч.ч. 1,5 ст. 17 КПК України позивач вважається невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), доки його вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, і поводження з ним має відповідати поводженню з невинуватою особою.

За змістом висновку службового розслідування, в ході його проведення було встановлено, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001627 у оперуповноваженого СКС Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, старшого лейтенанта ОСОБА_2 виник злочинний намір, направлений на одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_6

В порушення вимог ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV, ч.1 ст. 8 та п.п.1, 2 ч.1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 41 КПК України, 22.052018р. старший лейтенант поліції ОСОБА_2 безпідставно допитав як свідка ОСОБА_6, вступив з ним у неділові стосунки та, висловивши погрози притягнення до кримінальної відповідальності, почав вимагати у останнього неправомірну вигоду у розмірі 3000 доларів США за не притягнення до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні №0001358.

18.06.2018р. працівники прокуратури Одеської області внесли відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за фактом вимагання неправомірної вигоди з метою особистого збагачення оперуповноваженим СКП Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 від ОСОБА_6 у сумі 3000 доларів США за не притягнення до кримінальної відповідальності за фактом незаконного зберігання наркотичних засобів. Зазначене кримінальне провадження було об'єднане з кримінальним провадженням № 0001627 від 17.11.2017 в одне провадження.

21.06.2018р. приблизно о 12 год. 30 хв. старший лейтенант поліції ОСОБА_2 у приміщенні свого робочого кабінету, за адресою: смт. Сарата, вул. Карла Маркса, 42, реалізував свій злочинний намір та одержав від ОСОБА_7 неправомірну вигоду - грошові кошти у сумі 3000 доларів США. Після цього старший лейтенант поліції ОСОБА_2 був затриманий співробітниками правоохоронних органів.

22.06.2018р. старшому лейтенанту поліції ОСОБА_2 в рамках кримінального провадження № 0001627 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України. Того ж дня йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Під час службового розслідування старший лейтенант поліції ОСОБА_2 пояснив, що проводив слідчі дії у кримінальному провадженні № 0001358 за дорученням слідчого. Жодних кримінальних правопорушень не вчиняв, грошових коштів у будь-яких осіб не вимагав та не отримував, крім того, будь-які грошові кошти у нього не вилучались під час затримання.

У ході досудового розслідування встановлено, що вказана надзвичайна подія стала можливою внаслідок низьких морально-ділових якостей старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2, грубого порушення ним вимог законодавства, Присяги поліцейського.

Під час розгляду справи судом було встановлено та підтверджено представником відповідача у судовому засіданні, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за наслідками службового розслідування стало фактично те, що старший лейтенант поліції ОСОБА_2 допитав свідка ОСОБА_6 без відповідного доручення слідчого, що на думку відповідача, є грубим порушенням приписів КПК України. Суд критично ставиться до такого твердження відповідача з огляду на наступне.

По-перше, в матеріалах справи відсутні будь-які пояснення щодо надання чи ненадання відповідного доручення слідчим ОСОБА_9 Натомість у матеріалах службового розслідування міститься лише пояснення начальника сектору кримінальної поліції Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, майора поліції ОСОБА_8, згідно якого останній висловив невпевненість щодо факту вимагання з боку ОСОБА_2, який характеризується з позитивної сторони, його сім'я вище середнього достатку, а в роботі останній має найвищі показники серед колег; матеріалів, у розгляді яких останній виявив би корупційний ризик не виявлено (а.с. 45-46).

При цьому, представник відповідача протягом декількох судових засідань не змогла пояснити, чому у слідчого СВ Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9, який проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001358; не було відібрано пояснень стосовно того, чи видавалось відповідне доручення оперуповноваженому ОСОБА_2 чи ні. Окрім того,судом під час розгляду справи з'ясовувались питання у відповідача щодо витягу з журналу реєстрації доручень, виданих слідчим, та взагалі обґрунтування та докази ведення такого журналу у Саратському ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, проте відповідної документації до суду не надано.

Окрім того, судом було за погодженням з учасниками справи викликано для допиту в якості свідка слідчого СВ Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 та покладено обов'язок щодо повідомлення свідка на представника Головного управління Національної поліції в Одеській області. Представник відповідача надала до суду розписку свідка про виклик в судове засідання, однак у судове засідання свідок для надання пояснень не з'явився. Натомість, під час розгляду справи у судовому засіданні позивачем було надано витяг з кримінального провадження, внесеного до ЄДР за №0001358, на 3 аркушах, а саме: титульний аркуш, опис документів та копія допиту свідка ОСОБА_6 (а.с. 139-141).

При цьому, згідно вказаного опису міститься документ під назвою доручення (а.с. 140). Окрім того, представник позивача пояснив, що якби вказані пояснення від свідка ОСОБА_6 було одержано у спосіб, не встановлений процесуальним законодавством, а саме за відсутності відповідного доручення слідчого, цей протокол допиту свідка не був би приєднаний до матеріалів кримінального провадження. Представник відповідача з цього приводу будь-яких спростувань до суду не надала.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності до вказаного випадку, що також, у свою чергу, з позитивного боку характеризує позивача.

Вирішуючи спір, суд враховує, що точність та передбачуваність підстав для дисциплінарної відповідальності є надзвичайно необхідними для цілей юридичної визначеності та особливо для гарантування незалежності.

Вислів "згідно із законом" вимагає, по-перше, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права (серед інших джерел, рішення від 25 березня 1998 року у справі "Копп проти Швейцарії", п. 55, Reports of Judgments and Decisions 1998-II).

Отже, ця фраза передбачає, що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення від 24 квітня 2008 року у справі "C.G. та інші проти Болгарії", заява № 1365/07, п. 39). Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій у цьому контексті є необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (рішення у справі "P. G. та J. H. проти Сполученого Королівства", заява № 44787/98, п. 46, ECHR 2001-IX).

Оцінюючи обґрунтованість оскаржуваних наказів, суд виходить із того, що відповідний висновок, що передував прийняттю таких наказів, має прийматися на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, підтверджених доказами, які були досліджені під час перевірки і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

При цьому належність доказу означає встановлення інформації (фактичних даних), які визначають предмет доказування. Зміст фактичних даних повинен відповідати їх формі, а саме документально підтверджувати певні обставини, на які посилається сторона, тобто мати ознаку допустимості, що виключає суперечливість поєднання змісту та форми доказу. Останній критерій є обов'язковою ознакою для правової придатності доказу та його достовірності, що, в свою чергу, визначає якісну оцінку вже наявного доказу як належного та допустимого, тобто дозволяє перевірити його правдоподібність та відповідність реальній дійсності у співвідношенні з іншими засобами доказування.

Відповідне дисциплінарне провадження повинно бути здатним призвести до встановлення фактів справи та до встановлення і покарання винних осіб. Отже, розслідування повинно бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з'ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні або необґрунтовані висновки. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події. Будь-який недолік розслідування, що стає на заваді встановленню причин порушення, є загрозою недотримання цього стандарту.

Судом встановлено, що у ході службового розслідування ОСОБА_10 від надання пояснень відмовся, посилаючись на ст. 63 Конституції України (а.с. 54).

Між тим, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, на момент складання та затвердження висновку службового розслідування, видання наказів про звільнення позивача зі служби в поліції, а також на час судового розгляду даної справи відсутнє відповідне судове рішення про визнання позивача винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Тобто, на час видання наказів про звільнення позивача зі служби в поліції (та під час розгляду данної адміністративної справи у Одеському окружному адміністративногму суді), наведені у висновку службового розслідування та оскаржуваних наказах обставини не були підтверджені належними доказами.

Також, суд звертає увагу, що ч. 1 ст. 14 Дисциплінарного статуту визначено, що метою проведення службового розслідування є з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, вчиненого особою рядового або начальницького складу.

У контексті наведеної правової норми слід зазначити, що зміст дослідженого в судовому засіданні висновку службового розслідування свідчить, що під час проведення службового розслідування відповідні докази, на які посилався представник відповідача в судових засіданнях та підготовці письмової правової позиції, не досліджувались та не враховувались при складанні такого висновку.

Суд зазначає, що у наданих відповідачем до матеріалів справи документах, які стали підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з поліції, не визначена суть вчиненого позивачем саме дисциплінарного проступку, натомість висновок службового розслідування містить посилання на існування кримінального провадження, зареєстрованого за повідомленням про вимагання неправомірної вигоди.

Водночас, у висновку службового розслідування відсутні відомості, підтверджені документально щодо обставин, які стали підставою для призначення такого, зокрема, факту вимагання і отримання позивачем неправомірної вигоди, а також достовірно не встановлено, чи мали вони місце взагалі. При цьому, відповідач у названому висновку не конкретизував положення законодавства або посадові обов'язки, які було порушено позивачем з посиланням на конкретні норми законів та підзаконних нормативно правових актів, наказів, вимог посадової інструкції, тощо.

Таким чином, проаналізувавши правові норми, що регулюють інститут службової дисципліни, та дослідивши підстави звільнення позивача, суд дійшов висновку, що одержання службовою особою неправомірної вигоди не може кваліфікуватись як порушення службової дисципліни, оскільки така діяльність підпадає під ознаки корупційного або кримінального діяння, вчинення якого та визнання винною особи за яким повинно бути доведено у визначений законодавством спосіб.

Відповідачем також не доведено порушення позивачем Присяги поліцейського та його функціональних обов'язків.

Однак, під час розгляду даної справи висновки відповідача про порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 8 та п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-ІV, ч. 2 ст. 41 КПК України, Присяги поліцейського, безвідповідальне відношення до виконання службових обов'язків, не знайшли свого підтвердження.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ відповідача Наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області №2780 від 15.08.2018 року є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки обставини, які покладені в основу їх прийняття, спростовані в судовому порядку.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення від 30.01.2003 N3-рп/2003 та від 02.11.2004 №15-рп/2004).

Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над неправомірним втручанням у право кожної людини.

Для вирішення спору та оцінки оскаржуваних рішень суд також врахував вимоги Європейської соціальної хартії, обов'язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до Закону України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" та якої не дотримався відповідач.

Так, Україна взяла на себе зобов'язання вважати обов'язковими для України такі статті та пункти частини II Хартії: п.1 (визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов'язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості), п.2 (ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає), п.3 (створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування), п.4 (забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм) статті 1 "Право на працю".

Згідно статті 24 "Право на захист у випадках звільнення" з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов'язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов'язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; b) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов'язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Слід наголосити, що права і свободи, закріплені в документах, які мають статус міжнародно-правових договорів, є частиною національного законодавства України. Зазначене проголошено частиною першою статті 9 Конституції України, відповідно до якої чинні міжнародні договори, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Громадянам згідно зі статтею 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Законом України "Про Національну поліцію" не врегульовано питання відновлення порушених трудових прав осіб у випадках незаконного звільнення.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач при прийнятті оскаржуваних наказів діяв без врахування фактичних обставин, які підлягали встановленню в ході призначеного службового розслідування - тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

За загальним правилом при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються положення, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно субсидіарно застосовувати законодавство про працю, зокрема КЗпП України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

В рішенні у справі "П'єрсак проти Бельгії" ЄСПЛ зазначив, що він виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому б він перебував, якби не була порушена стаття 6 Конвенції, таким чином підкреслюючи верховенство обов'язку відновлення status quo ante.

На підставі наведеного суд вважає за необхідне зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області поновити ОСОБА_2 на службі на попередній посаді оперуповноваженого.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За приписами ч. 1 ст. 94 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України в постанові від 14.01.2014 року по справі № 21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. (далі - Порядок № 100).

Із пункту 5 Порядку № 100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Згідно довідки про доходи (а.с. 60) за підписом начальника УФЗБО ГУНП в Одеській області Д.І Голубенко середньомісячне грошове забезпечечення ОСОБА_2 за останні два місяці роботи перед звільненням (липень, серпень) складала 7834,91 грн.; середньоденна - 252,74,55грн.

Враховуючи наведене, на користь позивача має бути стягнуто середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 22241,12 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Беручи до уваги викладену процесуальну норму суд вважає, що рішення у частині поновлення позивача на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-244, абз. 2 ч. 4 ст. 245, 246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Єврейська, б. 12; ), Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області (місцезнаходження: 68200, Одеська область, Саратський район, смт. Сарата, вул. Ігнаца Ліндла, б. 42; код ЄДРПОУ відсутній) про визнання протиправним та скасування наказу № 2780 від 15.08.2018 року, поновлення на посаді та стягнення матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області №2780 від 15.08.2018 року.

Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області поновити ОСОБА_2 на службі на попередній посаді оперуповноваженого.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_2 матеріальне і грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 22241,12 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді оперуповноваженого та стягнення середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 7834,91 грн. (сім тисяч вісімсот тридцять чотири грн. 91 коп.).

Рішення суду набирає законної сили у строк і порядок визначені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII "Перехідні положення" КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 22.12.2018р.

Суддя О.М. Тарасишина

.