Справа № 1340/5641/18
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2018-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1340/5641/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 грудня 2018 року м.Львів
Львівський окружний адміністративний суд в складі:
Головуючого-судді Мричко Н.І.,
за участі секретаря судового засідання Мусій С.В.,
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій та скасування постанови, -
в с т а н о в и в :
Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУПФ України у Львівській області, Позивач) звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі ГТУЮ у Львівській області, Відповідач) в якому просить:
- визнати протиправними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області;
Ухвалою судді від 26.11.2018 позовну заяву ГУ ПФ України у Львівській області залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Після усунення недоліків, згідно з ухвалою судді від 14.12.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що на його адресу надійшли постанови Відповідача від 01.11.2018 ВП № 57564465 про відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору з примусового виконання виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду № 813/963/18 виданого 19.09.2018 про зобовязання ГУ ПФ України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2. Наголошує, що пенсійні виплати є періодичними платежами, а відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів. Вказує на протиправність дій державного виконавця щодо винесення оскаржуваної постанови та наявність підстав для скасування постанови про стягнення виконавчого збору.
Відповідач в судове засідання явки уповноваженого представника не забезпечив, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Відзив на позовну заяву не подав.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Просив позов задовольнити повністю.
Зясувавши зміст спірних правовідносин, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
01.11.2018 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження № 57564465 з виконання виконавчого листа виданого Львівським окружним адміністративним судом 19.09.2018 № 813/963/18.
Позивач не погоджуючись з постановою про стягнення виконавчого збору та вважаючи дії державного виконавця протиправними звернувся до суду за захистом свого права.
При вирішенні спору, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у вказаному Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини 1 статті 5 вказаного Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають, зокрема, виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 3 вказаного Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення (пункт 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обовязок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Згідно з частиною 4 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частиною 3 вказаної статті за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника юридичної особи.
Частина 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік випадків, у яких виконавчий збір не стягується.
Так, відповідно до вказаної статті, виконавчий збір не стягується:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини 9 статті 27 вказаного Закону виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, тобто у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, та якщо таке рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
При вирішенні такого спору, суд виходив з наступних мотивів.
Аналіз наведених вище норм дає суду підстави вважати, що правовою підставою для стягнення з боржника виконавчого провадження є відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення органами державної виконавчої служби.
Позивач при обґрунтуванні позовних вимог покликався на частину 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» в якій зазначені підстави для звільнення від стягнення виконавчого збору.
Так, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 27 вказаного Закону, за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.
Позивач стверджує, що перерахунок і виплата пенсії є періодичним платежем, відтак виконавчий збір при примусовому виконанні рішень щодо стягнень періодичних платежів не справляється.
Суд не погоджується з вказаним твердженням Позивача з огляду на наступне.
Зі змісту резолютивної частини видно, що на підставі вказаного рішення Позивача зобовязано здійснити перерахунок пенсії та виплатити суму коштів (доплати), яка становила різницю між фактично сплаченою сумою пенсії та тією сумою, що підлягала виплаті відповідно до здійсненого перерахунку.
Як на підставу позову Позивач посилається на частину 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» згідно з якою виконавчий збір не стягується за виконавчими документами, зокрема, при стягненні періодичних платежів. На думку Позивача перерахунок і виплата пенсії є періодичним платежем.
Водночас, відповідно до визначення, що міститься у статті 1 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообовязкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сімї у випадках, визначених цим Законом.
Суд звертає увагу, що предметом стягнення у виконавчому провадженні № 57564465 є не пенсія, як періодичний платіж в розумінні Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а разове стягнення за судовим рішенням неправомірно невиплаченої її частини.
З огляду на наведене вище, суд вважає твердження Позивача про відсутність підстав для стягнення з нього виконавчого збору необґрунтованими.
Додатково суд зазначає, що доказів наявності підстав, передбачених частиною 9 статті27 Закону України «Про виконавче провадження», а саме фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, за яких виконавчий збір не стягується Позивач суду не надав.
Суд звертає увагу Позивача на те, що здійснення лише перерахунку пенсії ОСОБА_2 (стягувачу у виконавчому провадженні) не є фактичним виконанням судового рішення, оскільки таке не привело до повного виконання судового рішення.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що постанова про стягнення виконавчого збору від 01.11.2018 ВП № 57564465 прийнята Відповідачем правомірно, відтак жодних підстав для її скасування немає.
Щодо позовної вимоги: «визнати протиправними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області», суд зазначає наступне.
Суд встановив, що державний виконавець при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору від 01.11.2018 ВП № 57564465 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Доказів протилежного Позивач суду не надав.
Тому, вимога Позивача про визнання дій державного виконавця протиправними задоволенню не підлягає.
Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи викладене та зважаючи на встановлені обставини, суд вважає, що у задоволенні позову ГУ ПФ України у Львівській області до ГТУЮ у Львівській області про визнання протиправними дій та скасування постанови слід відмовити повністю.
Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати з відповідача стягненню не підлягають.
Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Судові витрати стягненню не підлягають.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мричко Н.І.