Справа № 815/1877/18
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1877/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

При секретарі: Єренкевич О.А.

За участю сторін:

Представника позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

Представника відповідача: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом приватного акціонерного товариства «Роздільнянський елеватор» до головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов приватного акціонерного товариства (далі ПрАТ) «Роздільнянський елеватор» до головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, в якому позивач просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача: від 07.12.2017 року №, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на суму 394 629,00 грн.; податкове повідомлення-рішення від 07.12.2017 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 395 932,00 грн. та нараховано 98 983,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій; податкове повідомлення-рішення від 07.12.2017 року №, яким зменшено суму відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 643 671,00 грн.; податкове повідомлення-рішення від 07.12.2017 року №, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 687 661,00 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 120 087,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вищезазначені податкові повідомлення рішення були винесені податковим органом на підставі необґрунтованих висновків акту перевірки №1632/15-32-14-01/955-147 від 14.11.2017 року «Про результати документальної планової виїзної перевірки приватного акціонерного товариства «Роздільнянський елеватор» з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства та єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 30.06.2017 року», а тому вони є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки з боку ПрАТ «Роздільнянський елеватор» відсутні порушення вимог Законів України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Податкового кодексу України та інших законів.

Ухвалою суду від 02.05.2018 року у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

24.05.2018 року, 11.07.2018 року, 29.10.2018 року та 19.11.2018 року у справі були проведені підготовчі судові засідання, в яких представниками позивача та відповідача були надані пояснення по справі, відзив на адміністративний позов (т. 2 а.с. 115-117), відповідь на відзив (т. 2 а.с. 120-124, 227-231), а також додаткові письмові докази (т. 2 а.с. 125- 226, 232-245, т. 3 а.с. 3-6).

12.07.2018 року ухвалою суду провадження у справі було зупинено на підставі п.1 ч.2 статті 236 КАС України. 29.10.2018 року провадження у справі було поновлено та продовжено розгляд справи по суті.

19.11.2018 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

11.12.2018 року представники позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Роздільнянський елеватор» в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представники головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області 11.12.2018 року до судового засідання не зявились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином та своєчасно. Надали до суду відзив на адміністративний позов (т. 2 а.с. 115-117), а також надавали особисті пояснення в підготовчих судових засіданнях 24.05.2018 року, 29.10.2018 року та 19.11.2018 року, де зазначили, що відповідач позов не визнає, оскільки оскаржувані податкові повідомлення-рішення є законними та обґрунтованими, винесеними у відповідності до вимог чинного законодавства.

Судом у справі встановлено наступне.

Приватне акціонерне товариство «Роздільнянський елеватор» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 14.05.1998 року за № 1 544 120 0000 000114 (т. 1 а.с. 16-19).

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності позивача є: виробництво продуктів борошномельно-круп'яної промисловості; оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами; складське господарство (основний); інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; технічні випробування та дослідження.

В період з 29.09.2017 року по 07.11.2017 року на підставі плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 3 квартал 2017 року, наказу начальника ГУ ДФС в Одеській області від 06.09.2017 року №4086 та направлень на перевірку від 27.09.2017 року №6980/14-01 - №6989/14-01 головними державними ревізорами-інспекторами відділу перевірок платників основних галузей економіки управління аудиту ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_3 та ОСОБА_4, головними державними податковими ревізорами-інспекторами відділу фактичних перевірок, контролю за готівковими операціями управління аудиту ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_5А, ОСОБА_6, головним державним податковим ревізором-інспектором відділу стягнення та роботи з безхазяйним майном території обслуговування Роздільнянського ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_7, головними державними податковими ревізорами-інспекторами відділу планування контрольно-перевірочної роботи юридичних осіб управління доходів із борів з фізичних осіб ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_8Б, ОСОБА_9, головним державним податковим ревізором-інспектором відділу перевірок фінансових операцій управління аудиту ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_10, головними державними податковими ревізорами-інспекторами відділу фінансових розслідувань управління боротьби з відмиваннями доходів, одержаних злочинним шляхом ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_11, ОСОБА_12Ю було проведено документальну планову виїзну перевірку ПрАТ «Роздільнянський елеватор» з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства та єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 30.06.2017 року.

За результатами перевірки податковим органом було складено акт №1632/15-32-14-01/955-147 від 14.11.2017 року (т. 1 а.с. 24-88), у висновках якого зазначено, зокрема, про порушення позивачем наступних норм законодавства:

1) п.138.4 ст.138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній до 01.01.2015 року), в результаті чого позивачем було занижено податок на прибуток у сумі у сумі 237 851,00 грн., у тому числі за 2014 рік в сумі 237 851,00 грн.;

2) п.п.134.1.1. п.134.1 ст.134, п.135.1. ст.135.1 Податкового Кодексу України (в редакції чинній з 01.01.2015 року), в результаті чого занижено податок на прибуток у сумі у сумі 449 810 грн., у тому числі за 2015 рік у сумі - 207 313 грн., за 2016 рік у сумі - 242 497 грн. та завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток за півріччя 2017 року у сумі - 643 671 грн.;

3) п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету у розмірі 594 935 грн., у т.ч.:

- за 2014 рік на суму 261 427 грн. (за січень 2014 року - 24 079 грн.; за лютий 2014 року - 25 038 грн.; за березень 2014 року - 29 205 грн.; за квітень 2014 року - 30 079 грн.; за травень 2014 року - 29 156 грн.; за червень 2014 року - 709 грн.; за липень 2014 року - 1700 грн.; за серпень 2014 року - 505 грн.; за вересень 2014 року - 26 838 грн.; за жовтень 2014 року - 31 694 грн.; за листопад 2014 року -33 789 грн.; за грудень 2014 року - 28 635 грн.);

- за 2015 рік на суму 250 662 грн. (за січень 2015 року - 37 182 грн.; за лютий 2015 року - 29 328 грн.; за березень 2015 року - 37 916 грн.; за листопад 2015 року - 68 689 грн.; за грудень 2015 року - 77 547 грн.);

- за 2016 ріку на суму 82 846 грн. (за грудень 2016 року - 82 846 грн.)

та завищено суму від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду по декларації за червень 2017 року у розмірі 394 629 грн.

За результатами вищезазначеної перевірки головним управлінням Державної фіскальної служби в Одеській області були винесені наступні податкові повідомлення-рішення (далі ППР):

- за порушення п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України: ППР № від 07.12.2017 року, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на суму 394 629 грн. (т. 1 а.с. 20) та ППР № від 07.12.2017 року (т. 1 а.с. 21), яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 395 932 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 98 983 грн.;

- за порушення п.138.4 ст.138 Податкового кодексу України: ППР № від 07.12.2017 року (т. 1 а.с. 22), яким позивачу зменшено суму відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 643 671 грн.; та ППР № від 07.12.2017 року (т. 1 а.с. 23), яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 687 661 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 120 087 грн.

Не погоджуючись із висновками акту перевірки №1632/15-32-14-01/955-147 від 14.11.2017 року та оскаржуваними податковими-повідомленнями рішеннями, позивач надав до головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області заперечення на акт перевірки (т. 1 а.с. 96-100), а до Державної фіскальної служби скаргу на податкові-повідомлення рішення (т. 1 а.с. 101-106).

15.03.2018 року Державною фіскальною службою України було винесено рішення про результати розгляду скаргу №8935/6/99-99/11-01-01-25 (т. 1 а.с. 107-112), яким позивачу було відмовлено у задоволені скарги та скасуванні податкових повідомлень-рішень.

Не погоджуючись з рішеннями податкового органу, приватне акціонерне товариство «Роздільнянський елеватор» звернулось до суду з даним адміністративним позовом.

Судом встановлено, що зазначені в акті перевірки №1632/15-32-14-01/955-147 від 14.11.2017 року порушення були визначені податковим органом через:

- включення позивачем до складу витрат грошових сум на придбання електроенергії відповідно до лічильників №36103087 та № 3613746;

- отримання позивачем від ТОВ «Біоіл Універсал Україна» комплексу робіт технічного обслуговування обладнання та технічних вузлів і споруд ПрАТ «Роздільнянський елеватор» за договором №105 від 31.10.2016 року.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі ПК України).

В силу п. 75.1 ст. 75 ПК України, органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.133.1 ст. 133 ПК України платниками податку з числа резидентів є, зокрема, суб'єкти господарювання - юридичні особи, які провадять господарську діяльність як на території України, так і за її межами.

Підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Обєктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу (пп. 134.1.1п. 134.1ст. 134 ПК України).

Положеннями Податкового кодексу України, що були чинними на час здійснення господарської діяльності позивачем у перевіряємий період, витрати підприємства були визначені як сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Пунктом 138.1 ст. 138 ПК України визначено, що витрати, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Пунктом 138.2 ст.138 ПК України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 138.8.5 п. 138.8 ст.138 ПК України до складу загальновиробничих витрат включаються, зокрема, амортизація основних засобів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення; амортизація нематеріальних активів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення; витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення.

Інші витрати за загальними правилами визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку (п. 138.5 ст.138 ПК). До складу інших витрат, зокрема, відносились витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона) (пп.138.10.2 п. 138.10 ст. 138 ПК).

Згідно пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України було визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З 01.01.2017 року Податковий кодекс України набув змін.

Податковим кодексом України у новій редакції визначено, що обєктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу (пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Базою оподаткування є грошове вираження обєкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (п.135.1 ст. 135 ПК України).

Податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу (п. 137.1 ст. 137 ПКУ).

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з податку на додану вартість з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі у разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно п. 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

За положеннями п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (п. 201.7 ст. 201 ПК України).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу (п. 201.8 ПКУ).

Пунктом 201.10 ст. 201 ПКУ передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Виходячи із вищезазначеної норми, податкова накладна є документом, що підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у ціні товару.

Положеннями п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 42 Господарського кодексу України підприємництво, як вид господарської діяльності, визначено як самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Особливості здійснення окремих видів підприємництва, перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлюються законодавчими актами (ст. 43 ГК України).

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, щодо включення позивачем до складу витрат грошових сум на придбання електроенергії відповідно до лічильників №36103087 та № 3613746, суд зазначає наступне.

ПрАТ «Роздільнянський елеватор» є зерновим складом, що надає послуги із зберігання, приймання, очистки та сушіння зернових культур. При цьому позивач є власником будівель та споруд, призначених для здійснення такого виду діяльності, що підтверджується свідоцтвами та витягами про право власності на нерухоме майно (т. 2 а.с. 130-177).

З метою забезпечення функціонування виробничо-складських комплексів ПрАТ «Роздільнянський елеватор» уклало з відкритим акціонерним товариством Енергопостачальною компанією «Одесаобленерго» договір на постачання електричної енергії №270 від 07.08.2007 року (т. 1 а.с. 172-179) на підставі якого позивач придбавав енергію для забезпечення потреб електроустановок.

Відповідно до додатку 2 «Графіку зняття показів засобів обліку електричної енергії» укладеного до договору №270 від 07.08.2007 року вимірювання показників спожитої електричної енергії позивачем здійснювалось на наступних площадках: Кучурганський елеватор-1 ЗТП №152 Т1 (с. Кучургани), Кучурганський елеватор-1 ЗТП №152 Т2 (с. Кучургани), освітлення лістничних клітин 1 (Одеська область, м. Роздільна, вул. Леніна, 83), освітлення лістничних клітин 2, Роздільнянський елеватор-1 ЗТП №13 Т1, ф. Камянка (Одеська область, м.Роздільна, вул. Леніна, 83), роздільнянський елеватор-2 ЗТП №13 Т1, ф. Автопарк (Одеська область, м.Роздільна, вул. Леніна, 83) та весова переуч фд ЗТП №13.

Як зазначив представник позивача у судовому засіданні у процесі здійснення господарської діяльності ПрАТ «Роздільнянський елеватор» використовує самостійно виробничо-складський комплекс, разом з тим частина складів надається у платне користування (оренду) іншим особам.

Так судом встановлено, що 22.08.2013 року позивач уклав з ТОВ «Біоіл Універсал Україна» договір №17 (т. 1 а.с. 126-228) з додатками №1, №2, №3 та додатковою угодою від 01.08.2013 №1 (т. 1 а.с. 129-133).

Відповідно до вищезазначеного договору позивач надавав у платне користування ТОВ «Біоіл Універсал Україна» складські приміщення та споруди, а також технологічне обладнання, зокрема за адресою: Одеська область, м. Роздільна, вул. Леніна, 83 - зернові склади №10, №12, №4, зернові бункера в кількості 6 штук та будівлю млина.

Як вбачається з додаткової угоди №3 від 03.10.2013 року до договору №17 від 22.08.2013 року, пункт 2.1. Договору було доповнено абзацом «д», в якому зазначено що позивач зобовязується за власний рахунок забезпечити роботу освітлення та роботу технологічного обладнання обєктів оренди (т. 1 а.с. 133).

01.11.2014 року між позивачем та ТОВ «Біоіл Універсал Україна» було укладено новий договір на надання послуг №100 (т. 2 а.с. 185-187), відповідно до якого позивач зобовязувався надати ТОВ «Біоіл Універсал Україна» послуги згідно додатком №1.

Відповідно до вищезазначеного договору та додатків №2, №3, №4 ПрАТ «Роздільнянський елеватор» зобовязувався надати ТОВ «Біоіл Універсал Україна» наступні види послуг: проведення лабораторних аналізів сировини і готової продукції; зважування готової продукції; водопостачання; водовідведення; перемотка електричних двигунів; надання легкового транспорту для обслуговування офісних працівників; надання вантажного транспорту для забезпечення технологічного процесу; надання спецтехніки для здійснення вантажно-розвантажувальних робіт, а також внутрискладського переміщення готової продукції (лузга гранульована, двокамерний холодильник); виконання слюсарних і токарних робіт; складування ТВО; оренда частини адміністративної будівлі площею 64,7 м.кв; оренда частини споруди млина; оренда зернових бункерів; оренда споруди елеватора (т. 2 а.с. 188-194).

Відповідно до додатків №2-4 до договору №100 від 01.11.2014 року між сторонами було погоджено вартість послуг, які надаються, та зокрема визначено, що оренда частини споруди млина складає 9 000,00 грн. на місяць.

При цьому як вбачається з додаткової угоди №1 від 03.11.2014 року до договору №100 від 01.11.2014 року, розділ 4 Договору було доповнено, зокрема, пунктом 4.1.6, в якому зазначено, що позивач зобовязується за власний рахунок забезпечити роботу освітлення та роботу технологічного обладнання обєктів оренди (т. 2 а.с. 195).

Як вбачається з акту перевірки, відповідно до розшифрування нарахувань, наданих ПАТ «Одесаобленерго» Роздільнянський РЕМ підприємству ПрАТ «Роздільнянський елеватор» щодо спожитої електроенергії, встановлено, що відповідно до даних лічильників №36103087 та №36137146, які фіксують кількість використаної електроенергії в приміщенні пшеничного млина, позивачем у зв'язку з використанням приміщення млина пшеничного було використано та сплачено електроенергії протягом 2014 року на суму 1321392,68 грн. (без ПДВ); у 2015 року 1385558, 00 грн.; у 2016 року 1108873,00 грн.; півріччя 2017 року - 643671.00 грн. (т.1 а.с.205-268, т.2 а.с.1-79).

В бухгалтерському обліку операції з отримання електроенергії відображено наступним чином: Дт 231,232, 6442, 977-Кт 631.

Вищезазначені витрати, повязанні з придбання електроенергії відповідно до даних лічильників №36103087 та № 36137146, позивачем було віднесено до складу витрат.

Разом з тим, головне управління Державної фіскальної служби в Одеській області в акті перевірки зазначає, що такі витрати позивача не пов'язані з отриманням ним доходу, а отже вони не можуть бути включені до складу витрат.

Як зазначили з цього приводу представники відповідача у підготовчих судових засіданнях, зазначений висновок податковим органом було зроблено з огляду на те, що позивачем не було складено на адресу ТОВ «Біоіл Універсал Україна» актів, які б містили конкретний обсяг спожитої електроенергії ТОВ «Біоіл Універсал Україна» відповідно до даних лічильників №36103087 та № 36137146 в приміщені пшеничного млина, та яка б підлягала компенсації позивачу.

При цьому, як вбачається з договору №100 від 01.11.2014 року вартість оренди пшеничного млину складає 9 000,00 грн. на місяць, яка, на думку контролюючого органу, є значно меншою ніж витрати, повязані з утримання приміщення млина, зокрема сум витрат на оплату спожитої ним електроенергію за період з 2014 по 2017 рік.

Як зазначили з цього приводу представники позивача у судовому засіданні, енергопостачання обєктів нерухомості ПрАТ «Роздільнянський елеватор» здійснюється за лінійною схемою. З огляду на що облік спожитої електричної енергії, яка постачається пшеничному млину комплексною трансформаторною підстанцією №398 та фіксується лічильниками №36103087 та № 3613746, включає в себе не лише показники саме пшеничного млина, а також облік спожитої енергії наступними приміщеннями: складом №2, №4, №3, водоопорною вежею, ремонтним цехом. Зазначені обставини підтверджуються наданими до суду довідками відкритого акціонерного товариства «Одесаобленерго» від 16.12.2013 року та від 12.10.2018 року, схемою підключень та не було спростовано представниками відповідача (т. 2 а.с. 125-126; 127; 128; т. 3 а.с. 3-4;6).

При цьому специфіка підключення однолінійної схеми не дає можливість позивачу вести окремий облік кожного складу щодо кількості спожитої ним електроенергії.

Враховуючи вищезазначене ТОВ «Біоіл Універсал Україна» та ПрАТ «Роздільнянський елеватор» у договорах №17 від 22.08.2013 року та №100 від 01.11.2014 року домовились, що оплату за освітлення здійснює орендодавець, тобто ПрАТ «Роздільнянський елеватор», що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України.

Як зазначив у судовому засіданні представник позивача, сума орендної плати за користування пшеничним млином була розрахована та встановлена з урахуванням сум середньомісячного витрачання електроенергії.

Статтею 179 Господарського кодексу України визначені загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов'язання.

Статтею 627 Цивільного кодексу України (свобода договору) визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу (частина 1 ст. 284 ГК України).

Орендна плата, згідно частини 1 ст. 286 ГКУ - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Як зазначено в судовому засіданні представником позивача та не спростовано представником ГУ ДФС в Одеській області, будь-яких порушень цивільного та господарського законодавства позивачем при укладенні зазначених вище договорів, та при виконанні їх умов допущено не було.

Згідно з пунктом 1.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 року №28 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 02.08.1996 за №417/1442 постачання електричної енергії для забезпечення потреб електроустановки здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки та постачальником електричної енергії, або договору про купівлю-продаж електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки та постачальником електричної енергії за нерегульованим тарифом.

Пунктом 1.11 Правил встановлено, що у разі передачі електроустановки або її частини в оренду та обумовлення договором оренди передачі орендареві відповідних повноважень щодо врегулювання договірних відносин з електропередавальною організацією та/або постачальником електричної енергії щодо електрозабезпечення орендованої електроустановки або її частини між орендарем та суб'єктами електроенергетики мають бути укладені відповідні договори згідно з вимогами цих Правил.

Таким чином, згідно з Правилами орендодавець є основним споживачем електроенергії, а орендар субспоживачем. При цьому споживача не позбавлено права відпускати енергію субспоживачам, але в орендаря як субспоживача електроенергії має бути два договори: з основним споживачем, тобто орендодавцем (щодо використання його електромереж), і з постачальником електроенергії.

У разі якщо договором оренди не обумовлено передачі орендареві відповідних повноважень щодо врегулювання договірних відносин з електропередавальною організацією та/або постачальником електричної енергії щодо електрозабезпечення орендованої електроустановки або її частини, енергопостачальна компанія не має підстав для укладення з таким орендарем відповідних договорів згідно з вимогами Правил. За електричну енергію у такому випадку має розраховуватись орендодавець як власник відповідного майна. Усі відносини між власником майна (балансоутримувачем) та орендарем мають бути врегульовані договором оренди відповідного майна.

Теж зазначено і Національною комісією регулювання електроенергетики України в листі №5146/11/17-09 від 31.07.2009 року, а також Державною фіскальною службою України в листі №26595/7/99-99-15-03-02-17 від 04.08.2016 року. При цьому ДФС також зазначено, якщо орендодавцем є небюджетна установа, то кошти, що отримуються від орендаря як відшкодування (компенсація) будь-яких витрат, передбачених договором оренди, включаються орендодавцем до бази оподаткування та оподатковуються податком на додану вартість у загальновстановленому порядку, оскільки є складовою частиною операцій з постачання послуг при наданні в оренду рухомого/нерухомого майна.

За таких обставин, на думку суду, податковим органом безпідставно не було включено до складу витрат позивача суми за спожиту електроенергію.

При цьому суд зазначає, що при винесенні спірних податкових повідомлень-рішень відповідачем не було враховано той факт, що лічильники №36103087 та №3613746 фіксують споживання електроенергії не лише пшеничним млином, який був орендований ТОВ «Біоіл Універсал Україна» у позивача, а також іншими спорудами які ПрАТ «Роздільнянський елеватор» використовує самостійно та не здає в оренду, зокрема в тих приміщеннях де надаються послуги позивачу товариству з обмеженою відповідальністю «Біоіл Універсал Україна» за договором №100 від 01.11.2014 року.

Так, за зазначеним договором позивачем було виконано, а ТОВ «Біоіл Універсал Україна» було отримано та сплачено ПрАТ «Роздільнянський елеватор» в повному обсязі послуги, що підтверджується копіями наданими до суду платіжними дорученнями (т. 2 а.с. 196-226).

При цьому суд не бере до уваги посилання представників ГУ ДФС в Одеській області на неможливість відокремлення кількості спожитої електроенергії, яка була використана пшеничним млином від загальних показників лічильників №36103087 та № 36137146, оскільки таке посилання не може бути єдиною та достатньою підставою для висновку контролюючого органу про заниження позивач розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість та суми відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на ненадання позивачем до перевірки первинних документів на запити контролюючого органу від 02.11.2017 року, 06.11.2017 року з цього приводу, оскільки зазначені обставини спростовуються матеріалами справи, зокрема листом ПрАТ «Роздільнянський елеватор» від 07.11.2017 року №270 (т. 2 а.с. 243-245).

Щодо встановлення відповідачем порушень з боку позивача за договором №105 від 31.10.2016 року, укладеним з ТОВ «Біоіл Універсал Україна» на виконання комплексу робіт з технічного обслуговування обладнання та технічних вузлів споруд ПрАТ «Роздільнянський елеватор», суд зазначає наступне.

Так, для забезпечення справного технічного стану виробничих потужностей ПрАТ «Роздільнянський елеватор» та підтримання їх у належному стані, необхідне обовязкове періодичне обслуговування. З цією метою ПрАТ «Роздільнянський елеватор» уклав з ТОВ «Біоіл Універсал Україна» договір №105 від 31 жовтня 2016 року на виконання комплексу робіт по технічному обслуговуванню обладнання та технічних вузлів споруд.

Відповідно до п.1.1 вищезазначеного договору ТОВ «Біоіл Універсал Україна» (виконавець) зобов'язується по завданню ПрАТ «Роздільнянський елеватор» (замовник) із використанням свого обладнання та матеріалів змовника, а також за рахунок власних сил та засобів або із залученням третіх осіб виконати роботи, а замовник зобовязується в порядку та на умовах, визначеним договором, прийняти та оплатити комплекс робіт по технічному обслуговуванню обладнання, яке є власністю ПрАТ «Роздільнянський елеватор» та технічних вузлів споруд, які також на правах власності належать позивачу.

Згідно пунктів 1.2, 2.1 та 2.2 об'єм, характер та вартість робіт визначається у додатках до даного договору. За вказані послуги та виконані роботи замовник сплачує виконавцю суму у розмірі 586 000,00 грн. в т.ч. ПДВ 97 666,67 грн. Факт виконання робіт оформлюється шляхом підписання звіту про виконанні роботи на технічному обєкті та актом виконаних робіт, в якому вказується сума винагороди, яка належить сплаті виконавцю шляхом перерахування грошових коштів на його розрахунковий рахунок.

За результатами отриманих послуг сторонами договору 30.11.2016 року було підписано акт надання послуг (т.1 а.с.171), та звіти про виконані роботи від 30.11.2016 року (т.1 а.с.141-142) та від 31.11.2016 року (т.1 а.с.138-140).

Також судом встановлено, що ПрАТ «Роздільнянський елеватор» придбало у ТОВ «БІОІЛ УНІВЕРСАЛ УКРАЇНА» необхідні матеріали для виконання робіт за договором №105 від 31 жовтня 2016 року, що підтверджується видатковою накладною №135 від 30.11.2016 року на суму 374 231,50 грн. (ПДВ - 62371, 92 грн.) (т.1 а.с.167).

Матеріальні цінності за вищезазначеною видатковою накладною були отриманні представником позивача ОСОБА_13 на підставі довіреності від 30.11.2016 року №331, та в подальшому списанні зазначеною особою для технічного обслуговування обладнання, оскільки були використані ТОВ «БІОІЛ УНІВЕРСАЛ УКРАЇНА» в процесі здійснення послуг по договору №105 від 31 жовтня 2016 року.

Разом з тим, як вбачається з акту перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про непідтвердженість факту виконання робіт за договором №105 від 31 жовтня 2016 року з огляду на наступне.

Відповідач в акті перевірки, а його представники в судовому засіданні зазначили про нереальність здійснення спірної господарської операції з огляду на те, що один із звітів про виконані роботи відповідно до договору №105 від 31.10.2016 року було складено та підписано сторонами 31.11.2016 року, що не відповідає дійсності, оскільки в листопаді місяці 30 календарних днів. Також позивачем не було надано до перевірки документів, які б свідчили про факт передачі товарно-матеріальних цінностей представником позивача ОСОБА_13 на адресу ТОВ «БІОІЛ УНІВЕРСАЛ УКРАЇНА».

Як зазначив представник позивача у судовому засіданні при складані одного із звітів про виконані роботи було допущено лише технічні описку, а саме замість 30.11.2016 року помилково вказано іншу дату - 31.11.2016 року.

З даного приводу суд зазначає, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також темничні помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших доказів вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 804/3420/16.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, позивачем було надано до суду сукупність первинних та інших документів, які в умовах звичайної ділової практики супроводжують та підтверджують фактичне вчинення платником податків господарських операцій, зокрема: договір про виконання робіт №105 від 31.10.2016 року, звіти про виконані роботи, акти надання послуг, видаткову накладну, акт списання товарно-матеріальних цінностей.

Вищезазначені документи у сукупності не дають підстав для сумніву щодо реальності здійснення підприємством господарських операцій з придбання робіт чи їх невідповідності господарській діяльності позивача, та не свідчать про намір позивача створити штучну податкову вигоду.

Суд також не приймає до уваги посилання представника відповідача про нереальність господарської операції з тих підстав, що у позивача згідно штатного розпису ПрАТ «Роздільнянський елеватор», затвердженого наказом від 04.01.2016 року №1 кількість робітників становить 119 осіб (з яких в електроцеху - 6 осіб, в транспортному відділі - 10 осіб, в мехцеху - 11 осіб, на дільниці №1 - 29 осіб, на дільниці №2 - 8 осіб), що свідчить про відсутність у позивача необхідності залучати до виконання робіт працівників ТОВ «БІОІЛ УНІВЕРСАЛ УКРАЇНА».

Як зазначив з цього приводу представник позивача у судовому засіданні, для забезпечення справного технічного стану виробничих потужностей ПрАТ «Роздільнянський елеватор», з метою належної їх експлуатації та підтримання у належному стані, необхідно здійснювати обовязкове періодичне обслуговування. Тому позивачем було затверджено план (графік ремонту) робіт по поточному та капітальному ремонту технологічного обладання, складських приміщень, господарсько-побутових прибудов на 2016 рік (т.1 а.с.143-155).

Разом з тим, враховуючи специфіку та сезонність робіт, позивачу у жовтні-листопаді 2016 року не вистачало трудових ресурсів для підтримання обладнання у належному стані, з огляду на що виникла гостра необхідність залучення до виконання робіт інших осіб, з огляду на що ПрАТ «Роздільнянський елеватор» було укладеного договір з ТОВ «БІОІЛ УНІВЕРСАЛ УКРАЇНА» на виконання послуг, що не є порушенням чинного законодавства.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює правові засади надання та отримання послуг є Цивільний кодекс України (далі - ЦК України).

Згідно ст. 626 ЦК України договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Крім того відповідно до статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, Податковий кодекс України, зокрема стаття 20, не наділяє правом контролюючий орган надавати оцінку доцільності та необхідності для субєкта господарювання укладати той чи інший договір спрямований на виконання його господарської діяльності. Інші нормативно-правові акти України також не містять норм, які б наділяли податковий орган повноваженнями визнання правочинів недійсними, нікчемними або такими, що не відповідає вимогам законодавства.

З огляду на вищезазначене суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на недоцільність укладення позивачем договору з ТОВ «БІОІЛ УНІВЕРСАЛ УКРАЇНА», оскільки такі дії позивача не суперечать нормам чинного законодавства та спрямовані на виконання ПрАТ «Роздільнянський елеватор» своєї господарської мети.

Крім того, відповідачем в акті перевірки зазначено про нереальність господарської операції за договором №105 від 31 жовтня 2016 року з огляду на неподання товариством з обмеженою відповідальністю «БІОІЛ УНІВЕРСАЛ УКРАЇНА» до територіального органу Державної служби України з питань праці декларацію відповідності матеріально-технічної бази підприємства вимогам законодавства з питань праці, а також відсутності у Державному реєстрі дозволів дозволу ТОВ «БІОІЛ УНІВЕРСАЛ УКРАЇНА» на виконання робіт з підвищеної небезпеки.

Так відповідно до даних реєстрів дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та реєстру осіб, які мають право на проведення технічного огляду та експертного дослідження Державної служби України з питань праці, декларація відповідності матеріально-технічної бази ТОВ «БІОІЛ УНІВЕРСАЛ УКРАЇНА вимогам законодавства з охорони праці не реєструвалась, з огляду на що зазначене підприємство не мало права вчиняти дії щодо виконання робіт, визначених в акті прийняття робіт від 30.11.2016 року та у звітах про виконані роботи.

Представник позивача з даного приводу повідомив суд, що на момент укладення договору з ТОВ «Біоіл Універсал Україна», позивач про зазначені обставини не був обізнаний, зазначена інформація ПрАТ «Роздільнянський елеватор» не перевірялась. Крім того, відсутність необхідних дозволів на виконання робіт у контрагента, сама по собі не свідчить про нереальність господарської операції, оскільки такі роботи фактично були виконані, що підтверджується первинною документацією, наявною в матеріалах справи. Крім того питання перевірки наявності або відсутності у контрагента позивача зареєстрованої декларації відповідності його матеріально-технічної бази, а також притягнення його до відповідальності за здійснення ним робіт за її відсутності, належить до повноважень органів Державної служби України з питань праці.

Суд з даного приводу зазначає, що можливі порушення законодавства з питань охорони праці з боку контрагента позивача не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку контролюючого органу про наявність порушень податкового законодавства з боку ПрАТ «Роздільнянський елеватор», а також про відсутність із зазначених підставі у позивача, як покупця послуг, права на здійснення витрат та формування податкового кредиту з ПДВ.

Чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації, наявності чи відсутності дозволів на виконання певного виду робіт, тощо. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника податку додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, отримання необхідних дозволів на виконання робіт, оскільки платник податків не наділений повноваженнями податкового контролю та функціями державних органів з питань охорони праці, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами всіх умов для здійснення господарської діяльності.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях чітко визначив правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.

У разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав проти України").

Будь-яких доказів того, що позивач, або його контрагент діяли без реальної господарської мети отримання прибутку, або з наміром штучного заниження бази оподаткування з податку на додану вартість, представниками відповідача до суду не надано. Ними також не надано доказів визнання господарських договорів між позивачем та його контрагентами недійсними або фіктивними, притягнення посадових осіб господарюючих субєктів до відповідальності за порушення законних правил ведення підприємницької діяльності.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи ТОВ «Біоіл Універсал Україна» зареєстровано на момент здійснення господарських правовідносин з ПрАТ «Роздільнянський елеватор» в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, як юридична особа; перебуває на обліку в податковому органі та є платником ПДВ на підставі свідоцтва про реєстрацію його платником податку на додану вартість. У період здійснення спірних господарських правовідносин з позивачем будь-яких записів щодо відсутності зазначеного підприємства за його місцезнаходженням, зазначеному в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, до ЄДРПОУ не вносилось.

На підставі вищезазначеного суд доходить висновку, що відповідачем в судовому засіданні не доведено обґрунтованість та правомірність висновків податкового органу в акті перевірки щодо заниження позивачем податку на прибуток та завищення податкового кредиту з ПДВ під час здійснення господарських відносин з контрагентами

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем в судовому засіданні не доведено обґрунтованість та правомірність спірних податкових повідомлень-рішень від №, №, №, № від 07.12.2017 року, не спростовано правової позиції та доказів, наданих позивачем щодо їх протиправності, а тому позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Роздільнянський елеватор» про визнання їх протиправними та скасування підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позовної заяви додане платіжне доручення №1854 від 19.04.2018 року про сплату судового збору за подання даного адміністративного позову у загальній сумі 35 114,45 грн.

Враховуючи наявність підстав для задоволення позовної заяви приватного акціонерного товариства «Роздільнянський елеватор» у повному обсязі, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму сплаченого ним судового збору у повному обсязі з Головного управління ДФС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов приватного акціонерного товариства «Роздільнянський елеватор» (67400, Одеська область, Роздільнянський район, м. Роздільна, вул. Європейська, 83) до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області №, №, №, № НОМЕР_1 від 07.12.2017 року.

Стягнути з головного управління ДФС в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь приватного акціонерного товариства «Роздільнянський елеватор» суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 35 114,45 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Пятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 20 грудня 2018 року.

Суддя О.В. Білостоцький

.