Справа № 320/5186/18
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2018-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2018 року № 320/5186/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши у м. Києві у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Роктранс» до Чорноморського міжрегіонального управління Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними дій та скасування розрахунку

ВСТАНОВИВ:

до Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Роктранс» (код ЄДРПОУ 4137618, вул. Залізнична 3, смт. Рокитне, Рокитнянський район, Київська область) з адміністративним позовом до Чорноморського міжрегіонального управління Державної служби України з безпеки на транспорті (Бериславське шосе, 46, м. Херсон) у якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо складення розрахунку №898/18 від 01.09.2018 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до акту №031005 від 01.09.2018 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових/габаритних параметрів;

- скасувати розрахунок № 898/18 від 01.09.2018 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до акту №031005 від 01.09.2018 року про перевищення транспортним засобом нормативних вагових/габаритних параметрів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що належний йому автомобіль був зупинений посадовими особами відповідача для здійснення габаритно-вагового контролю. Відповідно до акту про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №031005 від 01.09.2018 відповідачем здійснено розрахунок від 01.09.2018 плати за проїзд великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування на суму 486,00 євро.

Позивач вважає, що розрахунок плати здійснено протиправно в зв'язку з тим, що фактичне навантаження на ось транспортного засобу не перевищувало встановленої норми, а помилкові дані про навантаження на ось стали результатом неточного вимірювання без урахування специфіки наливного вантажу. Звертає увагу суду на відсутність Методики проведення габаритно-вагового контролю, а тому на невідповідність оформлення акту та розрахунку вимогам чинного законодавства. Тому, просить адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, запропоновано відповідачеві протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та/або заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, а також попереджено, що згідно з частиною четвертою статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, у судове засідання, призначене на 27.11.2018, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

27 листопада 2018 року позивач у судове засідання не з'явився. Водночас, подав до суду клопотання про розгляд адміністративної справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Приймаючи до уваги, що перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, передбачених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, судом не встановлено, зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд вирішив здійснювати розгляд заяви у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

1 вересня 2018 року при проведенні перевірки на пункті габаритно-вагового контролю САПВ-20 на автомобільній дорозі «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ», державними інспекторами Чорноморського міжрегіонального управління Державної служби України з безпеки на транспорті було проведено зважування автомобіля RENAULT MAGNUM 430, реєстраційний номер НОМЕР_1, з причепом ACERBI 18K238, реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить на праві власності ТОВ «Роктранс». За кермом перебував ОСОБА_1.

Згідно товарно-транспортної накладної №820 від 31.08.2018 року на відпуск нафтопродуктів (нафти), автоперевезення нафтопродуктів (нафти) у розмірі 30000дм3 здійснювалось ТОВ «Роктранс».

Перевіркою виявлено перевищення транспортним засобом позивача встановлених вагових обмежень осьових навантажень (на одиночну вісь). Результат перевірки зафіксований в акті №031005 від 01.09.2018.

Відповідно до Довідки № 0014948 про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 01.09.2018 та акту №031005 від 01.09.2018 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів встановлено, що повна маса автомобіля склала 35,5 тон, при допустимих 40 тон, однак навантаження на одиночну вісь склала 12,6 тон замість нормативно допустимих 11 тон.

Відповідно до акту про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № 031005 від 01.09.2018 посадовою особою Чорноморського міжрегіонального управління Державної служби України з безпеки на транспорті здійснено розрахунок №898/18 від 01.09.2018 плати за проїзд великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування на суму 486,00 євро.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Враховуючи положення частини четвертою статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначається, що рейдова перевірка (перевірка на дорозі) - перевірка транспортних засобів суб'єкта господарювання на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, контрольно-вагові комплекси та інші об'єкти, що використовуються суб'єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту).

Державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України (частини 14, 15, 16, 17 статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Відповідно до вимог частини першої статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов'язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків (частина перша статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Статтею 33 Закону України «Про автомобільні дороги» установлено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною другою статті 29 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 р. № 103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті.

Відповідно до пункту першого Положення, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно із пунктом четвертим вказаного Положення, основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті; здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті.

На виконання підпункту 16 пункту 5 Положення Укртрансбезпека здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.

Таким чином, за переконанням суду, перевірка транспортного засобу позивача на маршруті руху шляхом здійснення габаритно-вагового контролю здійснено в межах компетенції відповідача.

Згідно із пунктом четвертим Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 р. № 30, рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.

Допускається перевищення вагових параметрів порівняно з визначеними у пункті 22.5Правил дорожнього руху на 2 відсотки (величина похибки) без оформлення відповідного дозволу та внесення плати за проїзд.

Відповідно до пункту 28 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 879 від 27.06.2007(далі - Порядок № 879), плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

У силу положень пункту 21 Порядку №879, у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування (далі - плата за проїзд). Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.

Таким чином, основною умовою для розрахунку уповноваженим органом плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування є фактичне перевищення транспортним засобом нормативних габаритних параметрів, встановлених пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306.

Установлення фактичних габаритних параметрів транспортних засобів здійснюється за механізмом здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, визначеного Порядком № 879.

Згідно підпункту 2 пункту 1 Порядку № 879вимірювання (зважування), як складова здійснення габаритно - вагового контролю, це процес визначення за допомогою вимірювального (зважувального) обладнання габаритно-вагових параметрів фактичної маси та навантаження на вісь (осі) транспортного засобу, що проводяться згідно з методикою, затвердженою спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.

Як вбачається зі змісту довідки № 0014948 від 01.09.2018, невідповідність осьового навантаження автотранспортного засобу позивача діючим нормативам, установлена посадовими особами відповідача за результатами проведення ними вагового контролю, тобто зважування.

Водночас, існування методики вимірювання (зважування), затвердженої спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології, як того вимагають положення підпункту 2 пункту 1 Порядку № 879 і її використання відповідачем під час зважування автотранспортного засобу позивача, не доведено.

Крім того, відповідачем не спростовано доводів позивача про те, що результати вимірювання навантаження на осі автотранспортного засобу, що перевозить рідинний вантаж, можуть бути достовірними, якщо при зважуванні враховані властивості такого вантажу.

За переконанням суду, нафтопродукти (нафта) являють собою рідкий наливний вантаж, що постійно переміщується по всім осям транспортного засобу під час руху, а тому, проведення зважування, утому числі у русі, без дотримання часу, необхідного для врівноваження рідкого вантажу, не може дати достовірних результатів навантаження на одну вісь транспортного засобу, адже це не дозволяє врахувати перерозподіл тиску на осі та зсув центру ваги під час нахилу автомобіля при заїзді на платформу ваг, тоді як вантаж, в силу своїх властивостей, є динамічним і легко деформується під дією мінімальних сил.

Більш того суд зазначає, що згідно статті 8 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» у сфері законодавчо регульованої метрології застосовуються засоби вимірювальної техніки, які відповідають вимогам щодо точності, регламентованим для таких засобів, у встановлених умовах їх експлуатації.

Експлуатація засобів вимірювальної техніки, які застосовуються у сфері законодавчо регульованої метрології, здійснюється з дотриманням правил застосування таких засобів, встановлених у нормативно-правових актах, і вимог щодо їх експлуатації, встановлених в експлуатаційних документах на такі засоби.

Згідно із вимогами пунктів 12-14 Порядку № 879, вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології. Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані.

Натомість, матеріали справи містять лише інформацію про найменування та місце розташування пункту габаритно - вагового контролю - «САПВ - 20, 203км+500м а/д Одеса - Мелітополь -Новоазовськ» із якої неможливо встановити, на яких вагах (якої марки, моделі, з якими характеристиками, можливими чи допустимими похибками) проводилося зважування транспортного засобу позивача, чи проходили вони періодичну повірку (метрологічну атестацію) тощо.

Оскільки законодавством не встановлено альтернативних вимог щодо можливості проведення вимірювання (зважування) без застосування методики, передбаченої положеннями підпункту 2 пункту 1 Порядку № 879 або відповідно до будь-яких інших методик, то, враховуючи положення статті 19 Конституції України, суд вважає, що дані, зазначені в акті № 031005 від 01.09.2018 та довідці № 00114948 від 01.09.2018 не можуть бути належним доказом, що підтверджують виникнення у позивача обов'язку справити розраховану відповідачем плату за проїзд.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень статті 9 Конституції України та статті 17, частини п'ятої статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер'їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови»,«Москаль проти Польщі»).

Також, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії»).

Крім того, Європейський Суд у своєму рішенні у справі YvonnevanDuynv.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Суд зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач взагалі не надав суду будь - які докази щодо правомірності свого рішення, а тому, з урахуванням наявних матеріалів справи, враховуючи положення частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду з даним адміністративним позовом сплачено судовий збір у сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. (платіжне доручення 27.09.2018 № 443), доказів понесення інших судових витрат не надано. Тому, судові витрати щодо сплати судового збору у вказаній сумі підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 11, 14, 72-78, 90, 134, 139, 199, 205, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Чорноморського міжрегіонального управління Державної служби України з безпеки на транспорті щодо складення розрахунку №898/18 від 01.09.2018 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до акту №031005 від 01.09.2018 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових/габаритних параметрів.

Визнати протиправним та скасувати розрахунок № 898/18 від 01.09.2018 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до акту №031005 від 01.09.2018 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових/габаритних параметрів.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Роктранс» (код ЄДРПОУ 4137618, вул. Залізнична 3, смт. Рокитне, Рокитнянський район, Київська область) за рахунок бюджетних асигнувань Чорноморського міжрегіонального управління Державної служби України з безпеки на транспорті, сплачений згідно платіжного доручення від 27.09.2018 № 443, судовий збір у сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення 21.12.2018.

Суддя Панченко Н.Д.