Справа № 810/4329/18
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2018-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2018 року м.Київ справа № 810/4329/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1Є.) з позовом до Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області (далі відповідач), в якому позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви від 04.10.2018 (а.с.55), просить суд:

- визнати протиправними дії Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років;

- зобов'язати Фастівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років, з 17 квітня 2013 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.08.2018 відкрито провадження в адміністративній справі №810/4329/18, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. Задоволено клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду та поновлено позивачу строк звернення до суду з даною позовною заявою та відкладено підготовче засідання у справі на 08.11.2018.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 28.11.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він, досягнувши пенсійного віку, на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та статті 26 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 5 років.

Проте, в оформленні пенсії за віком на пільгових умовах йому було відмовлено у звязку з тим, що станом на 01.01.1993 він постійно проживав у зоні посиленого радіологічного контролю 3 роки 17 днів.

Позивач з відмовою Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області не погоджується.

Позивач пояснює, що має посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю категорії 4 серія В-П №054314 від 15.09.1995.

Відповідно до відомостей про роботу, які містяться у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 працював з 08.09.1988 по 03.05.1991 по вахтовому методу в тресті "Уренгойпромстрой" м. Новий Уренгой Ямало-Ненецького округу (Росія); з 12.05.1991 по 01.05.1992 по вахтовому методу в кооперативі "Строитель" Новосибірської області.

Позивач вказує, що вахтовий метод особлива форма організації робіт, що ґрунтується на використанні трудових ресурсів поза місцем їх постійного проживання за умов, коли щоденна доставка працівників до місця роботи і назад до місця постійного проживання не може бути забезпечена або є економічно недоцільною.

Під час роботи вахтовим методом він залишав постійне місце прописки та проживання в м. Фастові лише на час тривалості вахти, він мав посвідчення вахтовика за №506, яке надавало йому право на переліт вахтовим літаком з дому до місця роботи і назад.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив про те, що пп. 5 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 передбачено, що для призначення пенсії надаються посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).

Пояснює, що згідно наданої трудової книжки БТ-І №0324358 позивач працював з 08.10.1981 по 01.09.1988 в Фастівській ЖЕК в м.Фастові, що відносилося до території радіоактивного забруднення, а з 08.09.1988 по 03.05.1991 каменярем по вахтовому методу в тресті "Уренгойпромстрой" м. Новий Уренгой Ямало-Ненецького округу (Росія) та з 12.05.1991 по 01.05.1992 каменярем по вахтовому методу в кооперативі "Строитель" Новосибірської області.

Тобто, за твердженням відповідача, станом на 01.01.1993 період проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю складає 3 роки 17 днів.

Оскільки первинними документами, наданими позивачем, не підтверджено факту необхідного періоду проживання/роботи в зоні посиленого радіологічного контролю для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, підстави для призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" відсутні.

Крім того, відповідачем направлявся запит №3993/05 до Управління соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації щодо підтвердження достовірності видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (Категорія 4). Відповіді від Управління відповідач не отримав.

У судових засіданнях 04.10.2018, 08.11.2018 та 28.11.2018 позивач підтримав адміністративний позов, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Окрім того, 28.11.2018 позивач подав письмове клопотання про продовження розгляду справи №810/4329/18 у порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судових засіданнях по справі 08.11.2018 та 28.11.2018 проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні по справі 04.10.2018 було допитано як свідка позивача по справі за його згодою.

У судовому засіданні по справі 28.11.2018 було допитано як свідка ОСОБА_2.

У судовому засіданні 28.11.2018 суд поставив на обговорення питання про можливість продовжити розгляд справи №810/4329/18 у порядку письмового провадження. Представник відповідача та позивач проти продовження розгляду справи у порядку письмового провадження не заперечували.

Відповідно до ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи, що матеріали справи у достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність потреби у заслуховуванні інших свідків чи експерта, протокольною ухвалою суду від 28.11.2018 постановлено здійснювати подальший розгляд справи №810/4329/18 у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, що підтверджується паспортом серії СК №416196, виданим Фастівським МРВ ГУ МВС України в Київській області 04 грудня 1996 року. Місцем реєстрації позивача у паспорті з 18 жовтня 1985 року є: м. Фастів, Виконробче містечкоАДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Фастівської міської ради Київській області від 22.03.2018 №160 ОСОБА_1 з 1980 року по теперішній час проживає за адресою: м. Фастів, Виконробче містечкоАДРЕСА_1 (а.с. 10).

15 вересня 1995 року Київська обласна державна адміністрація видала позивачу посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), серії В-П №054314 (а.с. 11), а тому позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Судом встановлено, що 18 квітня 2013 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області із заявою про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як потерпілій від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 4 категорії (а.с.100-101).

За результатами розгляду заяви, Управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області рішенням від 17.07.2013 №30 відмовило позивачу у призначенні такої пенсії з тих підстав, що первинними документами, наданими позивачем, не підтверджено необхідного періоду проживання/роботи в зоні посиленого радіологічного контролю для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку (а.с. 75).

У рішенні від 17.07.2013 №30 відповідач посилається на статтю 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", згідно з якою право на зниження пенсійного віку мають особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіоекологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років.

Так, підставою для прийняття вищевказаного рішення від 17.07.2013 №30 слугувало те, що згідно записів в трудовій книжці №13 ОСОБА_1 звільнений 01.09.1988 (наказ №31 від 01.09.1988) з Фастівської ЖЕК, з 08.09.1988 (зап. 14, наказ №130-к від 08.09.1988) був прийнятий в звязку з переводом до тресту "Уренгойпромстрой" м. Новий Уренгой Ямало-Ненецького автономного округу та працював каменярем вахтовим методом по 03.05.1991 року. З 12.05.1991 року (зап. №17, наказ №27-«Г» від 12.05.1991) по 01.05.1992 року (звільнений згідно наказу №45-«Г» від 01.05.1992) працював каменярем вахтовим методом в районі Крайньої Півночі.

Як вказано у рішенні від 17.07.2013 №30 станом на 01.01.1993 року ОСОБА_1 постійно проживав у зоні посиленого радіоекологічного контролю 3 роки 19 днів.

Відповідачем у рішенні від 17.07.2013 №30 про відмову у призначенні пенсії за віком вказано, що ОСОБА_1 набуде право на пенсію після досягнення 60 років, або при наданні необхідних документів, які будуть підтверджувати періоди перебування ОСОБА_1 в зоні посиленого радіоекологічного контролю під час роботи вахтовим методом в районі Крайньої півночі.

14 грудня 2017 року позивач повторно звернувся до Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області із заявою про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку (а.с. 52).

Рішенням від 22.12.2017 №100 відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку з тих же підстав, що вказані у рішенні від 17.07.2013 №30. Крім того, відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 набуде право на пенсію за віком після досягнення 60 років, при наявності з 01.01.2018 по 31.12.2018 - не менш як 25 років стажу, або після досягнення 63 років при наявності стажу від 18 до 28 років (а.с. 29).

Не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із абзацом 22 статті першої Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV, у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії - 17.04.2013) пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Абзацом 1 частини першої 26 Закону № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII, у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії - 17.04.2013) умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом Української РСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Так, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон №796-XII, у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії - 17.04.2013).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ передбачено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Суд зазначає, що відповідно до абзацу шостого пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а саме: потерпілим від Чорнобильської катастрофи, зокрема, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Суд зазначає, що згідно примітки до слів "2 роки" в абзаці шостому пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ зазначено: "початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період".

Тобто, відповідно до норм Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" право на зменшення пенсійного віку із встановленням початкової величини зниження пенсійного віку, у даному випадку - 2 роки, мають особи, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року (справа № 556/1153/17).

Згідно зі статтею 9 Закону №796-ХІІ особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Статтею 11 Закону №796-ХІІ передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Відповідно до частини третьої статті 15 Закону №796-ХІІ підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Згідно з приписами частини третьої статті 65 Закону №796-ХІІ посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Пунктом 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 20.01.1997 №51 (далі - Порядок №51, який був чинним на період відмови відповідачу у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку), передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Суд зазначає, що згідно із частиною першою статті 44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до підпункту 5 пункту 2.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема, документи, які засвідчують особливий статус особи, а саме: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2006 року у справі №21-1048во06 міститься правовий висновок про те, що єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у тому числі призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи". Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Також, аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 599/564/17 та постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17.

Судом встановлено, що 15 вересня 1995 року Київська обласна державна адміністрація видала ОСОБА_1 безстрокове посвідчення громадянина (громадянки), який (яка) постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серії В-П №054314 (а.с. 11).

Суд наголошує, що Закон надає особам право на отримання пенсії зі зниженням віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років як особі, яка постійно проживала або постійно проживала чи постійно працювала або постійно працювала у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вона за станом на 1 січня 1993 року прожила або відпрацювала у цій зоні не менше 4 років.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Фастівської міської ради Київській області від 22.03.2018 №160 ОСОБА_1 з 1980 року по теперішній час проживає за адресою: м. Фастів, Виконробче містечкоАДРЕСА_1 (а.с. 10).

Крім того, відповідно до відомостей про місце проживання, які містяться у паспорті позивача серії СК №416196, виданому Фастівським МРВ ГУ МВС України в Київській області 04 грудня 1996 року, ОСОБА_1 з 18 жовтня 1985 року прописаний за адресою: м. Фастів, Виконробче містечкоАДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

Згідно постанови Кабінету ОСОБА_3 УРСР "Про організацію виконання постанов Верховної ОСОБА_3 Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"" №106 від 23.07.1991, місто Фастів Київської області віднесене до зони посиленого радіоекологічного контролю.

По досягненню 55 років (16.04.2013) ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 17.04.2013 з приводу призначення йому пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 років, відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка постійно проживала у зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Проте, відповідачем двічі відмовлено позивачу у призначенні вказаної пенсії, посилаючись на те, що згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 в період з 08.09.1988 (наказ №130-к від 08.09.1988) по 03.05.1991 (наказ №25-к від 30.04.1991) працював каменярем вахтовим методом в тресті "Уренгойпромстрой" м. Новий Уренгой Ямало-Ненецького автономного округу та з 12.05.1991 (наказ №27-г від 12.05.1991) по 01.05.1992 (наказ №15-г від 01.05.1992) працював каменярем вахтовим методом в кооперативі "Строитель" Новосибірської області, що суперечить його проживанню на території радіоактивного забруднення.

Так, відповідно до відомостей про роботу, які містяться у трудовій книжці позивача (а.с.12-15), ОСОБА_1, зокрема:

- 08.10.1981 - прийнятий каменярем 4 розряду до Фастівської ЖЕК на підставі наказу від 05.10.1981 №98;

- 01.09.1988 звільнений з Фастівської ЖЕК по переведенню до тресту "Уренгойпромстрой" на підставі наказу від 01.09.1988 №31;

- 08.09.1988 - прийнятий каменярем 4 розряду вахтовим методом роботи до тресту "Уренгойпромстрой" м. Новий Уренгой Ямало-Ненецького автономного округу в порядку переведення з Фастівської ЖЕК на підставі наказу від 08.09.1988 №130-к;

- 03.05.1991- звільнений за власним бажанням на підставі наказу від 30.04.1991 №25-к;

- 12.05.1991 прийнятий каменярем 5 розряду вахтовим методом в кооператив "Строитель" Новосибірської області на підставі наказу від 12.05.1991 №27-Г;

- 01.05.1992 звільнений на підставі наказу від 01.05.1992 №45-Г.

Відповідно до Основних положень про вахтовий метод організації робіт// затв. Постановою Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань, Секретаріату ВЦРПС і Міністерства охорони здоров'я СРСР " Про затвердження Основних положень про вахтовий метод організації робіт" від 31.12.1987 №794/33-82, тривалість вахти не повинна перевищувати одного місяця, у виняткових випадках може бути збільшена до двох місяців (п.1.1), при виконанні робіт вахтовим методом у трудовій книжці зазначається, що робота виконується вахтовим методом (п.2.4), проживання вахтового персоналу в період міжвахтового відпочинку у вахтових селищах забороняється (п.3.6), при вахтовому методі організації робіт встановлюється сумований облік робочого часу, обліковий період охоплює весь робочий час, час слідування до місця роботи і назад, час відпочинку (п.4.1). Враховуючи положення вказаного нормативного акту весь час, який не входить до вказаного, є міжвахтовим часом (періодом), який працівник проводить по місцю свого постійного проживання.

Тобто, під час виконання роботи вахтовим методом відпочинок між вахтами надається за місцем постійного проживання, а тривалість вахти не може перевищувати одного місяця.

Згідно зі статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Так, у судовому засіданні по справі 04.10.2018 було допитано в якості свідка позивача по справі за його згодою - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та за відмову від надання показань за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України (а.с.64).

Свідок ОСОБА_1 пояснив, він народився в селі Грушівка Березнівського району Ровенської області. В 1980 році приїхав в м. Фастів спочатку на тимчасове, а потім на постійне місце проживання.

Свідок ОСОБА_1 зазначив, що працював в Фастівській житлово-експлуатаційній конторі з 1981 року каменярем. Постійно проживав в будинку на 4 сімї за адресою: м. Фастів, Виконробче містечкоАДРЕСА_2, де проживає по теперішній час. З 08.08.1988 року працював каменярем 4 розряду вахтовим методом в тресті "Уренгойпромстрой" м.Новий Уренгой Ямало-Ненецького автономного округу, звільнений 03.05.1991.

Свідок ОСОБА_1 вказав, що літав до місця роботи в м. Новий Уренгой з аеропорту Бориспіль. При цьому, перебував один місяць в м. Новий Уренгой та один місяць вдома в м.Фастів, також позивач мав відпустки за період роботи в тресті "Уренгойпромстрой". При цьому постійним місцем проживання позивача на період роботи вахтовим методом в тресті "Уренгойпромстрой" було м.Фастів, Виконробче містечкоАДРЕСА_2.

Також, у судовому засіданні по справі 28.11.2018 було допитано в якості свідка ОСОБА_2, який відповідно до відомостей про роботу, які містяться у його трудовій книжці, працював з 28.09.1988 по 03.05.1991 в "Комсомольсько-молодіжному будівельному управлінні" №3 тресту "Уренгойпромстрой" м. Новий Уренгой (а.с. 92-96).

Свідок ОСОБА_2 пояснив, що позивача знає відколи вони почали працювати в районах Крайньої Півночі з кінця 1988 року. Зазначив, що як і позивач постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Свідок ОСОБА_2 підтвердив, що працював разом з позивачем в "Комсомольсько-молодіжному будівельному управлінні" №3 тресту "Уренгойпромстрой" м. Новий Уренгой з 1988 року по 1991 рік вахтовим методом, літали одним літаком з аеропорту Бориспіль, місцем постійного проживання свідка та позивача було м.Фастів. Підтвердив, що працюючи в тресті "Уренгойпромстрой", перебували один місяць в м. Новий Уренгой та один місяць вдома в м.Фастів, також за період роботи вахтовим методом були відпустки та право на лікарняний.

Необхідно врахувати також, що законодавством СРСР, яке діяло з часу Чорнобильської катастрофи до проголошення незалежності України, не було визначено поняття "місце постійного проживання", оскільки на той час діяв інститут прописки. Відповідно до п.22 Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого ОСОБА_3 ОСОБА_3 СРСР від 28.08.1974 №677, в редакції станом на 1988 рік, особа, яка прибула в іншу місцевість строком понад півтора місяці, зобовязана була прописатись тимчасово. Відповідно до п. 23 вказаного Положення особа, яка переїжджала в іншу місцевість на тимчасове проживання строком понад півтора місяці, зобовязана була виписатись перед вибуттям.

Згідно ст. 71 Житлового кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи (екіпажі суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій тощо) або у зв'язку з навчанням (студенти, аспіранти тощо) - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Наведене доводить факт того, що протягом періоду з 08.09.1988 по 03.05.1991 та з 12.05.1991 по 01.05.1992 ОСОБА_1 працював вахтовим методом на території Російської Федерації, в зв'язку з чим систематично після роботи на вказаній території, яка тривала періодами перебування на роботі вахтовим методом один місяць на роботі один місяць вдома, тобто менше ніж півтора місяці відсутності, повертався до свого постійного місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_3, внаслідок чого зазнавав негативного радіоактивного впливу, на підставі чого йому відповідно до Закону було надано статус потерпілого від наслідків аварії на ЧАЕС.

Суд звертає увагу, що Законом України від 28 грудня 2014 року №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 27.02.1991 №791а-XII.

Згідно із Законом України від 28.12.2014 №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" абзац п'ятий частини другої статті 2 Закону №791а-XII виключено, відтак із зон, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, виключено зону посиленого радіоекологічного контролю.

Крім цього, Законом України від 28.12.2014 №76-VIII виключено також статтю 23 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка встановлювала компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 4.

Вказані норми згідно Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 №76-VIII набрали чинності з 1 січня 2015 року.

Тобто, із 01.01.2015 виключено обумовлену територію проживання та виконання роботи з переліку територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

При цьому, оскільки належність позивача до осіб, потерпілих від Чорнобильської катастрофи 4 категорії, відповідачем не оспорювалась, посвідчення не визнано недійсним та не скасовано в установленому Законом порядку, позивач має право на користування пільгами, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зокрема, призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 287/39/17-а (номер рішення в ЄДРСР 74768190).

При цьому суд зауважує, що жодних змін у правовому регулюванні статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи в Законі України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи не відбулось.

Отже виключення законодавцем з 01.01.2015 з правового поля зони посиленого радіоекологічного контролю не позбавляє особу статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4, оскільки наявність такого статусу повязана, зокрема, з фактом постійного проживання або постійної роботи чи постійного навчання на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови проживання або роботи чи постійного навчання станом на 1 січня 1993 року у цій зоні не менше чотирьох років, в той час як зона посиленого радіоекологічного контролю існувала до 01.01.2015.

З огляду на наведене, встановлені судом обставини справи дають підстави для висновку, що ОСОБА_1 до 01.01.2015 більше 28 років проживав та працював у зоні посиленого радіоекологічного контролю, в тому числі станом на 1 січня 1993 року проживав у цій зоні не менше чотирьох років, що відповідно до абзацу шостого пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ дає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", на 5 років, тобто 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 5 років, тобто з моменту досягнення 55 років, а саме, з 16 квітня 2013 року.

Згідно з ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до п.10 ч.2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Суд, з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєкта владних повноважень, приймаючи до уваги встановлення під час розгляду справи ознак протиправності відмов відповідача у призначенні позивачу пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області від 17.07.2013 №30 та рішення Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 22.12.2017 №100 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років, суд зазначає таке.

Дія - активна поведінка суб'єкта владних повноважень (органу чи посадової особи). Об'єктом оскарження може бути як одноразова, так і триваюча дія, яка порушує права чи інтереси позивача.

Суд зазначає, що права позивача, порушені у звязку з прийняттям відповідачем рішень про відмову в призначенні пенсії від 17.07.2013 №30 та від 22.12.2017 №100, підлягають захисту виключно шляхом оскарження таких актів індивідуальної дії, а окремих дій щодо відмови у перерахунку пенсії, окрім прийняття вказаних рішень, відповідач в даному випадку не вчиняв.

Зважаючи на те, що судом визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області від 17.07.2013 №30 та рішення Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 22.12.2017 №100 про відмову в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку, у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років слід відмовити.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Фастівського об'єднаног управління Пенсійного фонду України Київської області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років, з 17 квітня 2013 року, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з п. 4 ч.1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимогу про зобов'язання відповідача суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

В силу положень частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії), суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_3 Європи 11.05.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого субєкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обовязків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб'єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні субєктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у субєкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобовязання судом субєкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Так, Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20 травня 2013 року N 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Суд звертає увагу на те, що рішення субєкта владних повноважень про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку має містити вичерпні підстави для такого рішення, з метою гарантування права особи на оскарження такого рішення та запобігання можливим подальшим діям, направленим на позбавлення статусу особи, яка має право на пенсію зі зниженням пенсійного віку та неодноразовому зверненню особи до суду за захистом своїх прав.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб'єкта владних повноважень стосовно відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку досить жорстко обмежені в законодавчому порядку, оскільки такі рішення мають відповідати положенням чинного законодавства та можуть бути оскаржені у судовому порядку.

З урахуванням тієї обставини, що під час розгляду справи у суді були встановлені факти неправомірної відмови позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку та наявність підстав для призначення позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 років, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, у звязку з чим повний та ефективний захист порушеного права позивача потребує зобов'язання Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років.

Щодо дати призначення пенсії позивачу, суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

У пункті 5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший.

З матеріалів справи слідує, що першу заяву про призначення пенсії позивач подав 17.04.2013, звернувшись до Управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області, тобто в межах трьох місяців з дня досягнення ОСОБА_1 пенсійного віку (16.04.2013).

Отже, відповідно днем призначення позивачу пенсії є день, наступний за днем досягнення пенсійного віку, тобто 17.04.2013.

Приймаючи до уваги встановлення судом протиправності відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 зі зменшенням пенсійного віку як потерпілому від Чорнобильської катастрофи категорії 4 відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу про зобов'язання відповідача призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років, з 17 квітня 2013 року.

При цьому щодо наявного у позивача страхового стажу для призначення пенсії, суд зазначає, станом на момент звернення із первинної заявою про призначення пенсії від 17.04.2013 у позивача був наявний страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком (не менше 15 років), що не заперечувалось відповідачем під час розгляду справи, тому при вирішенні питання про наявність необхідного страхового стажу слід керуватися нормами абзацу 1 частини першої 26 Закону № 1058-IV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), який передбачав, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовних вимог немайнового характеру не застосовується.

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір на суму 704,80 грн., що підтверджується квитанцією від 16.08.2018 №0.0..1, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с. 2), який підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - відповідача у справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області від 17.07.2013 №30 щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 22.12.2017 №100 щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

4. Зобов'язати Фастівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років, з 17 квітня 2013 року.

5. В частині позовних вимог про визнання протиправними дій Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років - у задоволенні позову відмовити.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: 08500, Київська область, м. Фастів, Виконробче містечко, 12/3, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) судовий збір у сумі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської (08500, Київська облась, м. Фастів, вул. А. Саєнка, 10, ідентифікаційний код: 37583191).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення підписано 30.11.2018 р.

Суддя Кушнова А.О.