Справа № 826/5900/17
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5900/17 Головуючий у І інстанції - Келеберда В.І.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, згідно з ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління поліції охорони в Донецькій області, Департаменту поліції охорони Національної поліції України, Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії, стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління поліції охорони в Донецькій області, Департаменту поліції охорони Національної поліції України, Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ Управління Державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 25 лютого 2015 року № 45 о/с про звільнення за пунктом 63 «Є» (за порушення трудової дисципліни) Положення про проходження служби рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України; зобов'язати Відповідачів поновити позивача на службі в підрозділах Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області - Управління поліції охорони в Донецькій області Національної поліції України на аналогічній раніш займаній посаді; стягнути з Управління поліції охорони в Донецькій області Національної поліції України на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення і до моменту фактичного поновлення на службі; зобов'язати Управління поліції охорони в Донецькій області Національної поліції України вчинити дії - оформити та видати позивачу належним чином дублікат втраченої з їх вини трудової книжки з внесенням усіх передбачених законом записів про трудову діяльність.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що наказ про звільнення з займаної посади є таким що порушує його права та законні інтереси. Всупереч чинного законодавства відповідачем не було проведено службового розслідування. При визначенні виду накладеного стягнення не було враховано ставлення позивача до виконання службових обов'язків. Відповідачем також не вжито заходів щодо забезпечення збереження особової справи позивача та наявних в ній документів а також трудової книжки та військового квитка, які в результаті, були захоплені терористами.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції, та посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Позивач вважає оскаржуване рішення таким, що не відповідає визначеним вимогам та підлягає скасуванню з огляду на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Управлінням державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області та Управлінням поліції охорони в Донецькій області подано відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Також, Департаментом поліції охорони Національної поліції України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги повністю, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року залишити без змін.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки учасники справи у судове засідання не з'явились.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 08 червня 1995 року по 28 грудня 1999 року проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді міліціонера ППСМ Донецького міського управління УМВС України в Донецькій області.

28 грудня 1999 року Позивача переведено до іншого підрозділу органів внутрішніх справ України СПМО «Титан» де він продовжував проходити службу на різних посадах молодшого начальницького складу - молодшого інспектора супроводження до 25 лютого 2015 року.

Наказом Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 25 лютого 2015 року № 45 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з органів Міністерства внутрішніх справ, у запас Збройних Сил, за пунктом 63 «є» (за порушення трудової дисципліни) прапорщика міліції ОСОБА_2, молодшого інспектора супроводження взводу № 1 роти охорони об'єктів спеціального батальйону «Титан» УДСО при ГУМВС України в Донецькій області, з 25 лютого 2015 року.

Вислуга на день звільнення у календарному обчисленні складає 21 рік 07 місяців 26 днів.

Підставою для видання наказу слугував наказ УДСО при ГУМВС України в Донецькій області від 25 лютого 2015 року № 48, рішення кадрової комісії УДСО при ГУМВС України в Донецькій області від 25 лютого 2015 року.

Позивач вважає, що Відповідачем порушено вимоги нормативних актів, оскільки керівництвом Управління поліції охорони в Донецькій області не призначено та не проведено в установленому порядку службового розслідування фактів порушення Позивачем службової дисципліни чи скоєння дисциплінарного проступку, обставини їх скоєння та не з'ясовано ступеню провини позивача, у разі її наявності. Вказаними діями позивача позбавлено права на письмові пояснення.

При визначенні виду накладеного на Позивача стягнення за порушення дисципліни Відповідачем не було враховано його ставлення до виконання службових обов'язків. За 20 років служби в органах внутрішніх справ Позивач не мав жодного стягнення, постійно заохочувався керівництвом, останній раз у січні 2015 року, тобто менше чим за місяць до звільнення.

Позивачем зауважено, що у червні 2014 року місто Донецьк було захоплено терористичним угрупуванням «ДНР», яке видало наказ, який зобов'язував співробітників правоохоронних органів України негайно здати зброю та заявити про лояльність до терористичної організації. Правоохоронці, які не виконають зазначеного наказу та залишаться вірними присязі України, вважатимуться військовими злочинцями. При цьому, керівництво Управління поліції охорони в Донецькій області, не зважаючи на реальну небезпеку для співробітників міліції. Не вжило заходів щодо врятування підлеглих співробітників. Натомість надано вказівку і надалі продовжувати охороняти об'єкти, стосовно яких укладено угоду про охорону та за які отримувалися грошові кошти від клієнтів. Позивач, ризикуючи своїм життям, виконував наказ Управління поліції охорони в Донецькій області та ніс службу аж до захоплення об'єкту на початку жовтня 2014 року.

Зважаючи на політичні погляди Позивача йому неодноразово погрожували фізичною розправою. Прізвище позивача було внесено до списків військових злочинців проти «ДНР», які підлягали негайному затриманню в разі їх виявлення у місті чи на блок-постах на виїзді з «ДНР».

Позивач змушений був залишити домівку та тривалий час переховуватися у патріотично налаштованих громадян. Позивач не мав можливості скористатися власними документами та залишити територію, що контролювалася сепаратистами.

В телефонному режимі Позивач попрохав надати йому відпустку за 2015 рік та шукав можливості виїхати з міста Донецька, що він зміг зробити лише у червні 2015 року та був змушений жити у родичів у Полтавській області.

Позивач вважає, що керівництво Управління поліції охорони в Донецькій області не вжило жодних заходів щодо забезпечення збереження особової справи позивача та наявних у ній документів, а також трудової книжки та військового квитка. У результаті їх втрати, яка сталась через недбалість керівництва, Позивач не має змоги підтвердити відомості про наявний трудовий стаж.

Після неодноразових звернень Позивача Управлінням поліції охорони в Донецькій області надіслано позивачу поштою дублікат трудової книжки та довідку про проходження служби, які позивач отримав 31 березня 2017 року, проте наявні у ній записи не відповідають фактичній трудовій діяльності і тому є недостовірними.

З отриманої позивачем довідки про проходження служби в органах внутрішніх справ Позивач дізнався про звільнення його 25 лютого 2015 року з займаної посади.

Вважаючи що рішення про звільнення Позивача з займаної посади за порушення трудової дисципліни не ґрунтується на фактичних обставинах справи, прийняте з численними порушеннями чинного законодавства, в тому числі і процедури проведення службового розслідування, Позивач просив визнати його неправомірним та скасувати, і як наслідок, поновити його на аналогічній посаді зі стягненням грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Відмовляючи у адміністративному позові, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують інформацію щодо вчинення Позивачем порушення, а відтак висновок щодо наявності підстав для притягнення Позивача до дисциплінарної відповідальності є обґрунтованим. Крім того порушення дисципліни позивачем, що полягає у невиході на службу на протязі тривалого періоду без поважних причин є несумісним з проходженням служби в органах внутрішніх справ, суперечить змісту Присяги працівників внутрішніх справ, оскільки підриває довіру громадян як до працівників міліції, так і до органів внутрішніх справ в цілому. Отже, своїми діями, які знайшли відображення у висновку службового розслідування, позивачем порушено дисципліну працівника внутрішніх справ України, що робить неможливим його подальшу службу в органах внутрішніх справ.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до статті 4 КЗпП України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Правові засади організації та діяльності міліції України, а також порядок проходження служби в міліції визначав Закон України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ, (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон), який втратив чинність з 07 листопада 2015 року на підставі Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VІІІ від 02 липня 2015 року.

Спірні правовідносини врегульовано також Постановою Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1993 року № 615 «Про заходи щодо вдосконалення охорони об'єктів державної та іншої форм власності», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Відповідно до статті 1 Закону, міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Основними завданнями міліції, згідно зі статтею 2 Закону є: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення кримінальних правопорушень; участь у розкритті кримінальних правопорушень та розшуку осіб, які їх вчинили, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством; забезпечення безпеки дорожнього руху; захист власності від злочинних та кримінально протиправних посягань; виконання адміністративних стягнень; участь у поданні соціальної та правової допомоги громадянам, сприяння у межах своєї компетенції державним органам, підприємствам, установам і організаціям у виконанні покладених на них законом обов'язків.

Права, які надано працівникам міліції для виконання покладених на неї обов'язків визначено статтею 11 Закону.

10 серпня 1993 року Постановою Кабінету Міністрів України № 615 «Про заходи щодо вдосконалення охорони об'єктів державної та іншої форм власності» на базі підрозділів охорони при органах внутрішніх справ було створено Державну службу охорони при МВС України та водночас затверджено Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, перелік об'єктів, що підлягають обов'язковій охороні підрозділами Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ за договорами, і перелік об'єктів підвищеної небезпеки підприємств, які мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, що підлягають обов'язковій охороні підрозділами Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ за договорами.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 Положення № 114 Державна служба охорони є підпорядкованою Міністру внутрішніх справ єдиною централізованою системою, очолюваною Департаментом Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ (далі - Департамент), яка складається з управлінь, відділів Державної служби охорони при головних управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, м. Києві та Київській області, управліннях МВС в областях та м. Севастополі (далі - управління, відділи) та підпорядкованих їм підрозділів охорони: міських, районних, міжрайонних відділів, відділень, підрозділів воєнізованої охорони та охоронних підрозділів (далі - цивільна охорона), стройових підрозділів міліції охорони, спеціальних підрозділів "Титан", інкасації та груп затримання, пунктів централізованого спостереження, у тому числі на окремих об'єктах, а також установ та навчальних закладів професійної підготовки працівників охорони (далі - навчальні заклади).

Згідно з пунктом 3 Положення № 114 основними завданнями Державної служби охорони є: здійснення за договорами заходів щодо охорони особливо важливих об'єктів згідно з переліком, який затверджується Кабінетом Міністрів України, інших об'єктів, вантажів, інкасації, перевезення, тимчасового зберігання валютних цінностей, забезпечення особистої безпеки громадян, а також технічного захисту інформації в порядку, встановленому законодавством; розроблення основних вимог до захисту об'єктів та громадян від злочинних посягань, примірних договорів і вимог до інженерно-технічного укріплення та захисту об'єктів, оснащення їх технічними системами та засобами телевідеоспостереження, тривожної сигналізації, контролювання доступу (далі - технічні засоби охоронного призначення), а також інструкцій та інших документів, що регламентують виконання охоронних функцій; участь у проведенні єдиної технічної політики щодо впровадження технічних засобів охоронного призначення шляхом розроблення нормативних документів на час усього циклу їх життєдіяльності (проектування, промислове виробництво, монтаж, експлуатація та утилізація).

Відповідно до абзацу 3 пункту 7 Положення № 114 Управління, відділи та підрозділи охорони діють відповідно до положень про них, що затверджуються Департаментом. Підрозділи охорони можуть мати статус юридичної особи.

Чисельність працівників міліції охорони встановлюється відповідно до законодавства та укладених договорів про надання послуг з охорони та безпеки (пункт 14 Положення).

Відповідно до пункту 15 Положення № 114 керівництво міліцією охорони, організація її службової діяльності, організаційно-штатне та кадрове забезпечення здійснюються в порядку, визначеному Міністром внутрішніх справи.

Згідно з пунктом 18 Положення № 114 працівники Державної служби охорони під час несення служби зобов'язані: 1) захищати об'єкти охорони від злочинних посягань та забезпечувати додержання режиму охорони згідно з укладеними договорами; 2) взаємодіяти з органами внутрішніх справ щодо припинення правопорушень у місцях несення служби, запобігання розкраданню власності та затримання правопорушників; 3) у разі виявлення пожеж чи загорянь, спрацювань пожежної сигналізації оповіщати про це підрозділи пожежної охорони та вживати заходів до ліквідації пожеж і загорянь; 4) зберігати таємницю, що охороняється відповідно до законодавства, конфіденційну інформацію про осіб, а також конфіденційну, оголошену такою в установленому порядку, інформацію про господарську діяльність замовника послуг на здійснення заходів охорони та безпеки, що стали відомі у зв'язку з виконанням службових обов'язків або обов'язків за договорами.

Пунктом 19 Положення № 114 передбачено, що працівники Державної служби охорони під час виконання службових обов'язків мають право:

1) вимагати від працівників підприємств, установ та організацій, що охороняються, додержання встановлених пропускного та внутрішньооб'єктового режимів, а також громадського порядку;

2) затримувати і доставляти в службові приміщення охорони для встановлення особи та складання протоколу про правопорушення на осіб, які вчинили правопорушення чи знаходяться без належних підстав на території об'єкта, що охороняється, у необхідних випадках передавати їх до органу внутрішніх справ для прийняття відповідного рішення;

3) проводити в установленому законом порядку з метою запобігання розкраданню майна особистий огляд громадян, які перебувають у приміщенні чи на території об'єкта, що охороняється, або поблизу нього за наявності законних підстав для затримання, які скоїли правопорушення безпосередньо на території об'єкта, а також огляд речей, що знаходяться при них, та тимчасово вилучати документи і предмети, які можуть бути речовими доказами вчинення правопорушень, або використані на шкоду здоров'я громадян;

4) проводити огляд транспортних засобів і перевіряти відповідність товарно-транспортним документам матеріальних цінностей, які вивозяться за межі території об'єкта, що охороняється;

5) складати відповідно до законодавства і передавати на розгляд уповноважених законодавством органів протоколи про адміністративні правопорушення на осіб, які вчинили дрібні крадіжки з об'єктів охорони;

6) застосовувати до правопорушників заходи фізичного впливу, спеціальні засоби та зброю у випадках і порядку, передбачених законодавством.

Працівники міліції охорони під час виконання службових обов'язків користуються правами, передбаченими Законом України «Про міліцію» та іншими законодавчими актами.

Відповідно до пункту 20 Положення № 114 працівники Державної служби охорони несуть відповідальність за неналежне виконання трудових і службових обов'язків згідно з Кодексом законів про працю України, положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ.

Наказом Департаменту Державної служби охорони при МВС України від 28 листопада 2014 року № 187 затверджено Положення про Управління державної служби охорони про ГУМВС України в Донецькій області (далі - Положення № 187).

Відповідно до зазначеного положення, управління державної служби охорони при ГУМВС України в Донецькій області відповідно до абзацу п'ятого пункту 9 Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1993 року № 615, є державною установою, що провадить некомерційну (без мети одержання прибутку) господарську діяльність та підпорядковується і входить до сфери управління Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України.

Відповідно до підпункту 6.2 Положення № 187 прийом громадян на роботу в УДСО та їх звільнення здійснюється у порядку, встановленому законодавством, прийнятим відповідно до нього нормативними актами МВС України та Департаментом.

Разом з тим, згідно з пунктом 1 Положення № 114 положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки.

До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Пунктом 63 Положення № 114 передбачено, що особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) зокрема: є) за порушення дисципліни.

Звільнення зі служби осіб рядового і молодшого начальницького складу провадиться начальниками, яким таке право надане Міністром внутрішніх справ (пункт 69 Положення № 114).

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки регулюється Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII "Про міліцію", в редакції чинній на момент виникнення правовідносин, Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV (далі - Дисциплінарний статут).

Визначення службової дисципліни міститься у статті 1 Дисциплінарного статуту та означає дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів МВС підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги.

Відповідно до статті 4 Дисциплінарного статуту наказ є формою реалізації службових повноважень особи начальницького складу, згідно з якими визначаються мета і предмет завдання, строк його виконання та відповідальна особа, якій належить його виконати. Накази можуть даватись як в усній, так і в письмовій формі. У разі одержання наказу від старшого прямого начальника підлеглий зобов'язаний виконати його та повідомити про це свого безпосереднього начальника.

За змістом статті 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; дотримуватися норм професійної та службової етики; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку тощо.

Види дисциплінарних стягнень за порушення службової дисципліни наведені в статті 12 Дисциплінарного статуту, найсуворішим з яких є звільнення з органів внутрішніх справ, що застосовується як крайній захід дисциплінарного впливу.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень на осіб рядового і начальницького складу врегульовано статтею 14 Дисциплінарного статуту.

Зокрема, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органів внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

З тексту присяги працівника внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1991 року № 382, вбачається, що кожний працівник органів внутрішніх справ України, який склав таку присягу, вступаючи на службу до органів внутрішніх справ України: поклявся завжди залишатися відданим народові України, суворо дотримуватися її Конституції та чинного законодавства, бути гуманним, чесним, сумлінним і дисциплінованим працівником, зберігати державну і службову таємницю; присягнув з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов'язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ, поклявся мужньо і рішуче, не шкодуючи своїх сил і життя, боротися із злочинністю, захищати від протиправних посягань життя, здоров'я, права й свободи громадян, державний устрій і громадський порядок.

Визначення дисциплінарного проступку міститься в статті 2 Дисциплінарного статуту та означає невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що наказ - це правовий акт, виданий з метою вирішення основних і оперативних завдань органів виконавчої влади його керівником, що діє на основі єдиноначальності, містить вимогу необхідності вчинення будь-якої дії або утримання від неї конкретним виконавцем (конкретними виконавцями).

З матеріалів справи вбачається, що обставини, які встановлені службовим розслідуванням, доведені доказами.

07 липня 2014 року за рішенням Колегії Міністерства внутрішніх справ України Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області було передислоковане в місто Маріуполь. Таким чином, станом на 23 липня 2014 року Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області через дію обставин непереборної сили, що підтверджено висновком Донецької торгово-промислової палати від 14 жовтня 2014 року № 2400/12.12-03 припинило свою діяльність у місті Донецьку та з усім особовим складом, який залишився вірним Присязі і не звільнився зі служби за власним бажанням, залишили місто Донецьк.

Прапорщик міліції ОСОБА_2 відмовився прибути на службу до місця нової дислокації Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області та перебував у місті Донецьк.

У місті Донецьку залишалась певна кількість співробітників УДСО при ГУМВС України в Донецькій області, які, як і позивач, не погодились покинути майно, родини та помешкання у місті Донецьку. До певного часу такі співробітники виконували свої обов'язки пов'язані зі здійсненням заходів охорони об'єктів різних форм власності отримуючи за це грошове забезпечення.

Під час перебування у місті Донецьку позивачу з 25 липня по 08 серпня 2014 року, з 01 по 30 грудня 2014 року, з 02 січня по 01 лютого 2015 року та з 02 по 16 лютого 2015 року були надані відпустки з відповідним грошовим забезпеченням.

Разом з тим, як вбачається з рапорту безпосереднього начальника позивача - командира спеціального батальйону «Титан» УДСО при ГУМВС України в Донецькій області, майора міліції Д.В. Бессонова, ОСОБА_2 17 лютого 2015 року після закінчення відпустки на службу до місця дислокації свого взводу супроводження 1 роти охорони об'єктів спеціального батальйону «Титан» Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області у місті Маріуполь не прибув.

Керівництвом Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області призначено проведення службового розслідування обставин, викладених у рапорті.

25 лютого 2015 року інспектором СБ «Титан» УДСО при ГУМВС України в Донецькій області старшим лейтенантом міліції Нагорною А.А. відповідно до вимог наказів МВС України від 12 березня 2013 року № 230 та УДСО при ГУМВС України в Донецькій області від 28 травня 2013 року № 141, шляхом вивченням матеріалів, опитуванням посадових та інших осіб, складено висновок службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни молодшим інспектором супроводження СБ «Титан» прапорщиком міліції ОСОБА_2

Вказаний висновок цього ж дня затверджено заступником начальника УДСО при ГУМВС України в Донецькій області підполковником міліції Давидовим В.В..

З висновку вбачається, що під час службового розслідування встановлено, що прапорщик міліції ОСОБА_2 був відсутній на службі з 17 по 25 лютого 2015 року без поважних причин та без реабілітуючих документів.

В бесіді з молодшим інспектором супроводження СБ «Титан» прапорщиком міліції ОСОБА_2 йому було роз'яснено умови прийому та звільнення з органів ОВС затверджені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Незважаючи на зазначене, ОСОБА_2 прийняв рішення не виходити на службу.

На підставі викладеного вважати службове розслідування закінченим.

За грубе порушення дисципліни (дисциплінарний проступок) - невихід на службу без поважних причин. Клопотати перед УДСО області про звільнення з органів внутрішніх справ України молодшого інспектора супроводження взводу № 1 роти охорони об'єктів СБ «Титан» УДСО при ГУМВС України в Донецькій області прапорщика міліції ОСОБА_2.

Відсутність прапорщика міліції ОСОБА_2 у період з 17 по 25 лютого 2015 року включно вважати прогулами.

Клопотати перед УДСО області про здійснення перерахування заробітної платні молодшому інспектору супроводження СБ «Титан» УДСО при ГУМВС України в Донецькій області прапорщику міліції ОСОБА_2 в періоди з 17 по 25 лютого 2015 року включно та утримати з грошового забезпечення останнього кошти за невихід на службу.

Поданням від 25 лютого 2015 року посадовими особами УДСО при ГУМВС України у Донецькій області зроблено висновок про те, що позивач підлягає звільненню з органів внутрішніх справ України за пунктом 63 «є» за порушення трудової дисципліни.

Наказом УДСО при ГУМВС України у Донецькій області від 25 лютого 2015 року № 48о/с. на підставі висновків службового розслідування та наданих позивачем усних пояснень, з урахуванням вимог чинного законодавства, накладено на позивача дисциплінарне стягнення за порушення трудової дисципліни.

Вказані обставини слугували підставою для прийняття Управлінням Державної служби охорони Головного управління МВС України в Донецькій області 25 лютого 20105 року наказу № 45 о/с про звільнення позивача з займаної посади за порушення дисципліни.

З рапорту командира спеціального батальйону «Титан» УДСО при ГУМВС України в Донецькій області Бессонова Д.В. від 25 лютого 2015 року вбачається, що Позивач службове посвідчення не здав та на телефонні дзвінки не відповідав.

При цьому, пунктом 2.1 розділу ІІ Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 березня 2013 року № 230 (далі - Інструкція № 230) встановлено, що підставами для проведення службового розслідування є порушення особами рядового начальницького складу службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів. Доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмування (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Відповідно до підпунктів 2.5, 2.6 Інструкції № 230 підстави для призначення службового розслідування можуть міститися в службових документах осіб РНС, матеріалах перевірок, письмових зверненнях громадян України, осіб без громадянства та іноземців, депутатських запитах та зверненнях народних депутатів України, повідомленнях уповноважених органів досудового розслідування, заявах і повідомленнях інших правоохоронних органів, підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації або в інших документах, отриманих в установленому законодавством України порядку.

Підставою для проведення службового розслідування є належним чином письмово оформлений наказ уповноваженого на те начальника.

Підпунктом 6.32 пункту 6.3 Інструкції № 230 передбачено, що особа, стосовно якої проводиться розслідування, має право брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, в установленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування.

Забороняється затверджувати висновок службового розслідування без отримання від особи РНС письмового пояснення або за відсутності акта про її відмову в наданні письмового пояснення. Небажання особи РНС, відносно якої проводиться службове розслідування, надавати пояснення не перешкоджає затвердженню висновку службового розслідування та накладенню дисциплінарного стягнення (пункт 6 Інструкції).

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема:

прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Таким чином, посилання Позивача на порушення керівництвом УДСО при ГУМВС України в Донецькій області норм чинного законодавства та не проведення службового розслідування не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду та спростовується долученими до матеріалів справи документами.

Крім того, з зазначеного висновку також вбачається, що від дачі пояснень прапорщик міліції ОСОБА_2 відмовився.

Вказані обставини зафіксовано актом, який складено комісією у складі командира СБ «Титан» майора міліції Бессонова Д.В., інспектора СБ «Титан» капітана міліції Просвірішиної Т.В., інспектора СБ «Титан» старшого лейтенанта міліції Нагорної А.А., та з якого вбачається, що молодший інспектор супроводження СБ «Титан» прапорщик міліції ОСОБА_2 був попереджений про наслідки не виходу на службу без поважних причин та реабілітуючих на це документів, на що останній відмовився від пояснень та прийняв рішення не виходити на службу.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент проведення службового розслідування, тобто у лютому 2015 року, Позивач перебував у місті Донецьк.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги пояснення Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області стосовно того, що вказані обставини унеможливили отримання від Позивача письмових пояснень через дію обставин непереборної сили, наявність яких встановлена згаданим висновком Донецької торгово-промислової палати від 14 жовтня 2014 року № 2490/12.12-03. При цьому, Управлінням державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області зауважено, що Позивач добровільно відмовився надати пояснення будь-яким доступним способом, з чим погоджується колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачу у лютому 2015 року було роз'яснено негативні наслідки відмови приступити до виконання службових обов'язків після відпустки, на які Позивач не звернув уваги.

Таким чином, факт скоєння прапорщиком міліції ОСОБА_2 грубого порушення службової дисципліни (дисциплінарного проступку) є очевидним та таким, що був встановлений і підтверджений у належний спосіб, а саме висновками службового розслідування та зібраними матеріалами.

Більш того, факт нез'явлення Позивача на роботу у період часу з 17 по 25 лютого 2015 року під час судового розгляду не лише не спростовано, а підтверджено позовною заявою та доданими до неї матеріалами.

Як вбачається з адміністративного позову, Позивач ОСОБА_2 у червні 2015 року переїхав до родичів у Полтавську область.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач протягом 21 місяця не прибував на службі та не цікавився можливістю виконувати свої обов'язки та отримувати грошове забезпечення.

Враховуючи, що з моменту передислокації до звільнення Позивача сплинуло близько півтора роки, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо врахування Управлінням державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області при вирішенні питання про звільнення складність оперативної обстановки в зоні проведення АТО та можливі труднощі прибуття на нове місце служби.

Слід зауважити, що оскільки служба в правоохоронному органі за своєю суттю пов'язана з наявністю підвищеного ризику для життя та здоров'я, враховуючи неординарність і неунормованість ситуації, що склалася в зоні проведення АТО, та співставляючи її із завданнями міліції щодо охорони громадського порядку, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок щодо звільнення ОСОБА_2, який протягом більш як півтора років не вжив жодних заходів, направлених на подальше проходження служби в органах внутрішніх справ.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки службового розслідування відповідають фактичним обставинам справи, а дії Позивача не відповідають вимогам статті 10 Закону України "Про міліцію", в якій визначені основні обов'язки міліції.

Слід також зауважити, що Управлінням державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області було дещо порушено порядок проведення службового розслідування відносно Позивача (з наказом про звільнення у встановлений спосіб ознайомлено не було), однак колегія суддів дійшов висновку про несумісність вчинення Позивачем протиправного діяння з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Вчинення такого діяння суперечить змісту Присяги працівників внутрішніх справ, оскільки підриває довіру громадян як до працівників міліції, так і до органів внутрішніх справ в цілому, принижує їх авторитет.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі № 805/1209/17-а (№ К/9901/3612/17).

Щодо позовних вимог Позивача про зобов'язання Відповідачів поновити його на службі в підрозділах правонаступника УДСО при ГУМВС України в Донецькій області - Управління поліції охорони в Донецькій області Національної поліції України на аналогічній раніш займаній посаді, стягнути на користь Позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, то зважаючи на те, що суд першої інстанції відмовляє у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення, тому як наслідок вказана вимога також не підлягає задоволенню, з чим погоджується і колегія суддів.

Окрім того, Управління державної служби охорони має статус юридичної особи яка самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно з частиною четвертою статті 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1399 «Про ліквідацію підрозділів Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ» наказано ліквідувати, як юридичні особи Департамент Державної служби охорони при МВС України та Управління ДСО, у тому числі і УДСО при ГУМВС України у Донецькій області.

Згідно зі статтею 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Разом з тим, на час виникнення спірних правовідносин, втім як і на момент розгляду справи, за даними Єдиного державного реєстру УДСО не ліквідовано та продовжує існувати як юридична особа.

Також, не підлягають і задоволенню вимоги Позивача про зобов'язання Управління поліції охорони в Донецькій області Національної поліції України вчинити дії - оформити та видати Позивачу належним чином дублікат втраченої з їх вини трудової книжки з внесенням усіх передбачених законом приписів про трудову діяльність, оскільки Управління поліції охорони в Донецькій області створено 07 листопада 2015 року наказом Голови Національної поліції України № 48, тобто після звільнення Позивача, а тому будь-яких правовідносин з Позивачем не мало.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 14.12.2018 року.