Справа № 813/2435/18
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2018-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№813/2435/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулкевич І.З.

секретар судового засідання Бабич Ю.Б.

за участю : представник позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (82400, Львівська обл., м. Стрий, вул. Вокзальна, 132/4 ) до Головного управління ДФС у Львівській області (79003, м.Львів, вул.Стрийська, 35) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 21.05.2018 року №.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставність та невідповідність нормам чинного законодавства та фактичним обставинам справи висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки №1071/13-01-13-07/НОМЕР_1 від 04.05.2018 року «Про результати документальної планової виїзної перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3» (код ІПН НОМЕР_1) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року.

Зазначає, що в ході проведення перевірки позивача податковому органу надано всі необхідні документи для підтвердження дотримання вимог Податкового кодексу України (далі-ПК України) при формуванні податкового зобовязання за період жовтень грудень 2017 року. На час складання та подання податкових декларацій з податку на додану вартість за жовтень грудень 2017 року податкові накладні були відображені та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до чинного законодавства а також сплачені податкові зобовязання в повному обсязі. Позивач вказав, що протягом жовтня грудня 2017 року реєстрував в Єдиному реєстрі податкових накладних виписаних на ряд своїх контрагентів щодо реєстрації продуктів харчування в основному це санаторії міст Моршина та Трускавця, а також заклади громадського харчування, однак не зміг зареєструвати всі свої податкові накладні у звязку з зупиненням реєстрації податкових накладних, які начебто підпадали під дію певних критеріїв ступеня ризиків, достатніх для їх реєстрації. Позивач зазначає, що з метою недопущення втрати постійних контрагентів (покупців) які втратили право формувати податковий кредит за отриманий товар оскільки відповідні податкові накладні були не зареєстровані Єдиному реєстрі податкових накладних було прийнято рішення повторно зареєструвати під іншим номером в Єдиному реєстрі податкових накладних.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в обґрунтування позовної заяви та додаткових поясненнях, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив в задоволенні позову відмовити та пояснив, що позивачем було занижено податкові зобовязання з податку на додану вартість за період жовтень-грудень 2017 року. Відповідач стверджує, що проведеною перевіркою відображеного показника за 2017 рік на підставі: виданих податкових накладних, реєстрів виданих податкових накладних, податкових декларації по податку на додану вартість, банківських документів, договорів, накладних та інших документів наданих в ході перевірки встановлено заниження задекларованих фізичною особою - підприємцем показників у рядку 1 декларацій «Операції на митній території України, що оподатковуються за основною ставкою та ставкою 7%, крім ввезення товарів на митну територію України» в сумі 113863 грн., а саме ФО-П ОСОБА_3 не задекларовано податкові зобовязання по податку на додану вартість у сумі 113863 грн., а саме за: жовтень 2017 року в сумі 67799 грн., за листопад 2017 року в сумі 44686 грн. та грудень 2017 року в сумі 1378 грн. згідно з податковими накладними які наведені в додатку № 1 до акту перевірки. Представник зазначив, що податкові зобовязання з ПДВ за операціями, які були вчинені в жовтні грудні 2017 року задекларовані та сплачені у повному обсязі не відповідає дійсності, про свідчать подані ФО-П ОСОБА_3 податкові декларації з ПДВ, зокрема додаток 5 за відповідний період та Реєстр податкових накладних.

Представником позивача подано відповідь на відзив, в якому вказує, що відповідачем не спростовано твердження позивача про те, що оскаржуваним ППР відповідач вимагає від позивача оплати податкових зобовязань повторно.

Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що твердження позивача, що податкові зобовязання з ПДВ за операціями, які були вчиненні в жовтні-грудні 2017 року задекларовані та сплачені у повному обсязі не відповідає дійсності, про що свідчать подані ФОП ОСОБА_3 податкові декларації з ПДВ, зокрема додаток 5 за відповідний період та Реєстр податкових накладних.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, повно і всебічно зясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Фізична особа підприємець ОСОБА_3 зареєстрований Стрийською районною державна адміністрацією Львівської області 10.03.2009р., номер запису про державну реєстрацію 0004601, код основного виду економічної діяльності _46.90 Неспецiалiзована оптова торгiвля, клас професійного ризику - 23; категорія страхувальника -200; реєстраційний номер платника ЄСВ 03-11-6890/13033.

Головним управлінням ДФС у Львівській області (далі ДФС) відповідно до наказу №1859 від 23.03.2018 року та на підставі направлень від 12.04.2018 року №3380 та №3381 проведено планову виїзну документальну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (код ІПН НОМЕР_1) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року. Результати перевірки оформлено актом перевірки №1071/13-01-13-07/НОМЕР_1 від 04.05.2018 року.

У висновках акта перевірки контролюючий орган зазначив про порушення позивачем п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.189.1 ст.189, п.198.5 ст.198, п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ із змінами та доповненнями, в результаті встановлено заниження податкового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 113863 грн.

В ході проведення перевірки ДФС використано виданих податкових накладних, реєстрів виданих податкових накладних, податкових декларації по податку на додану вартість, банківських документів, договорів, накладних та інших документів наданих в ході перевірки встановлено заниження задекларованих фізичною особою - підприємцем показників у рядку 1 декларацій «Операції на митній території України, що оподатковуються за основною ставкою та ставкою 7%, крім ввезення товарів на митну територію України». Також, в ході проведення перевірки використано інформацію, що мітиться в Єдиному реєстрі податкових накладних та базі даних ІС «Податковий блок».

На підставі акта перевірки №1071/13-01-13-07/НОМЕР_1 від 04.05.2018 року, відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2018 року про нарахування грошового зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 170794,50 грн., в тому числі за податковим зобовязанням 113863,00 грн. та за штрафними санкціями 56931,50 грн.

На обґрунтування цих висновків, відповідач, зокрема, зазначив, що ФО-П ОСОБА_3 не задекларовано податкові зобовязання по податку на додану вартість у сумі 113863 грн., а саме за: жовтень 2017 року в сумі 67799 грн., за листопад 2017 року в сумі 44686 грн. та грудень 2017 року в сумі 1378 грн. згідно з податковими накладними які наведені в додатку № 1 до акту перевірки. Висновки акту перевірки грунтуються на тому, що відповідно до виписаних податкових накладних та реєстру виписаних та отриманих податкових накладних за жовтень 2017 року виписано податкових накладних на суму ПДВ 861925,00 грн. за листопад 2017 року на суму ПДВ 802153,00 грн., та за грудень 2017 року на суму ПДВ 866857,00 грн. А відповідно до додатку 5 до декларації з податку на додану вартість та декларацій за жовтень 2017 року сформовані податкові зобовязання в розмірі 794126,00 грн., за листопад 2017 року на суму 757467,00 грн. та за грудень 2017 року на суму 865479,00 грн. Наведене свідчить про заниження податкових зобовязань з податку на додану вартість за жовтень-грудень 2017 року.

Дослідивши долучені до справи письмові докази, суд встановив наступні обставини.

Так, в жовтні 2017 року позивачем було виписано податкових накладних на суму ПДВ 861925,00 грн., в листопаді 2017 року на суму 802153,00 грн., та в грудні 2017 року на суму ПДВ 866857,00 грн. А відповідно до додатку 5 до декларації з податку на додану вартість та декларацій за жовтень 2017 року сформовані податкові зобовязання в розмірі 794126,00 грн., за листопад 2017 року на суму 757467,00 грн. та за грудень 2017 року на суму 865479,00 грн. Згідно Єдиному реєстрі податкових накладних вбачається, що податкові накладні котрі відображені в реєстрі виданих та отриманих податкових накладних позивачем відображені усі виписані ним податкові накладні на імя своїх контрагентів і відповідають номенклатурі та сумам котрі надавалися до перевірки що не заперечується сторонами. Однак різниця між даними реєстру податкових накладних та додатку 5 до декларації формується на суму тих податкових накладних котрі були заблоковані в порядку зупиненням реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних. Згідно наданих до матеріалів справи а саме видаткових накладних вбачається, що позивач відвантажував товар лише по перших податкових накладних які в подальшому були заблоковані підчас реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних а по виписаних накладних на тих же контрагентів з такою самою номенклатурою та суми не відвантажувався.

Відповідачем не ставилися під сумнів обставини щодо достовірності представлених документів та не вказувалось на порушення позивачем порядку оформлення первинних документів та не надано доказів які вказували на те, що позивач відвантажував товар чи отримував кошти значно в більших обсягах ніж на які було сформовано податкові зобовязання відповідно до задекларованих показників в додатку 5 та декларації з податку на додану вартість за період жовтень грудень 2017 року., а посилається лише на розбіжність між даними реєстрів податкових накладних та декларацій з податку на додану вартість за дані періоди. Порушень щодо правильності заповнення та подання податкових декларацій з податку на додану вартість за період жовтень-грудень 2018 року в акті перевірки №1071/13-01-13-07/НОМЕР_1 від 04.05.2018 року не встановлено.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Згідно з підп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (далі - ПК України; в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), господарська діяльність - діяльність особи, що повязана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. За відсутності факту поставки товарів, відповідні суми не можуть враховуватись у податковому обліку, навіть за наявності формально складених первинних документів або сплати грошових коштів.

А тому, з метою підтвердження чи спростування обовязку платника на формування податкових зобовязань, слід дослідити чи відбувались господарські операції в дійсності, чи лише їх сутність була відображена платником у податковій звітності.

За змістом п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.44.6 ст.44 ПК України, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16.07.1999 року №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-XIV).

Згідно зі ст.1 Закону №996-ХIV, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону №996-ХIV, бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.9 цього ж Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.185.1 ст.185 ПК України, об'єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Відповідно до п.187.1. ст. 187 ПК України, датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

За операціями з виконання підрядних будівельних робіт суб'єкти підприємницької діяльності можуть застосовувати касовий метод податкового обліку відповідно до підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Відповідно до п.200.1 ст.200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобовязання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, податковий орган відповідно до принципу офіційності повинен доводити в суді факт заниження податкових зобовязань, як підстави для нарахування платникові податків податкових зобовязань та правомірності прийняття свого рішення. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з принципом змагальності, кожна зі сторін повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідачем, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на обєктивній інформації та спростовують факти заниження податкових зобовязань, засвідчені наданими позивачем документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться у цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем в ході проведення перевірки позивача не наведені та не встановлені докази, які б свідчили про заниження податкових зобовязань а саме факти відвантаження товару чи отримання коштів за товар котрі є базою оподаткування з податку на додану вартість.

Суд також враховує позицію, вказану у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

На думку суду, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що засвідчили факт заниження податкових зобовязань, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України. Доводи відповідача ґрунтуються виключно на різниці показників реєстру податкових накладних та декларацій з податку на додану вартість.

А тому, оцінюючи доводи контролюючого органу, описані вище, суд надає перевагу письмовим доказам (первинним документам).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

З урахуванням досліджених судом первинних документів, які у їх сукупності свідчать про достовірність задекларованих сум з податку на додану вартість Фізичною особою- підприємцем ОСОБА_3, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2018 року про нарахування грошового зобовязання з податку на додану вартість не відповідає критеріям, визначеним ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки прийняте необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), та непропорційно.

Відповідно до статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на викладене, на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору у розмірі 1762,00 грн. відповідно до платіжного доручення №5251 від 31.05.2018, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Щодо заявленого представником позивача клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно положень ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частини 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2). Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4).

Системний аналіз наведених вище норм права дає підстави вважати, що на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів. Окрім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат.

Представником позивача для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу було подано договір про надання правничої допомоги №52 від 29 травня 2018 року, детальний опис робіт виконаних адвокатом, рахунок від 29 травня 2018 р, платіжне доручення №60 від 31 липня 2018 р, платіжне доручення від 31.05.2018 р, рахунок №12 від 31 липня 2018 р, акт виконаних робіт від 31.07.2018 р. про ксерокопіювання документів формату А4.

Однак, суд звертає увагу на відсутність акту приймання-передачі виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги з детальним описом таких робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, докази виконаних обємів робіт, їх кількості та видів, фінансові документи, що підтверджують витрати на правничу допомогу.

Оскільки з поданих представником позивача документів неможливо встановити об'єми, кількість та види виконаних конкретних послуг, за які здійснено оплату позивачем, то у задоволені його вимоги в частині розподілу витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката, належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області № від 21.05.2018 р.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області (вул. Стрийська,35 , м. Львів, 79003, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, місцезнаходження: 82400, м. Стрий, вул. Вокзальна, 132/4,) судовий збір у сумі 1707,95 грн. (одна тисяча сімсот сім сім гривень 95 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 14 грудня 2018 року.

Суддя Гулкевич І.З.