Справа № 815/426/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/426/18

Категорія:8.3Головуючий в І інстанції: Юхтенко Л.Р. Дата ухвалення рішення 24.04.2018 р. Місце ухвалення: м. Одеса
П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

Судді - доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

при секретарі - Коваль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року по справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року Приватне акціонерне товариство «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 29 грудня 2017 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області № від 29 грудня 2017 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДФС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні заявлених вимог, посилаючись, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу № 6249 від 23.11.2017 року «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ПрАТ «Дунай-Пак» та направлень №№ 9276/12-06, 9277/12-06 від 23.11.2017 року, відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПрАТ «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак», за наслідками якої складено акт № 1895/15-32-12- від 15.12.2017 року.

Відповідно до висновків вказаного акту встановлено порушення з боку позивача: п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 185.1 ст. 185, п. 18.71 ст. 187, п. 200.1 абзацу б), п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, Порядку заповнення та подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України, ст.ст. 3, 12, 15, 19 Господарського кодексу України, ст. 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» та Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року, та зроблений висновок, що підприємство ПрАТ «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак» не має права на отримання бюджетного відшкодування, заявленого за рахунок платника у банку (відображеного у рядку 20.2.1 декларації з ПДВ за вересень 2017 року) у розмірі 2421602 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 29 грудня 2017 року, відповідно до якого позивачу відмовлено у наданні бюджетного відшкодування на суму 2421602 грн.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням - рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що перевіряючий орган неправомірно дійшов висновку щодо не надання дозвільних документів на проведення виробничої діяльності підприємства та за відсутності порушень податкового законодавства, що дає право на бюджетне відшкодування, висновок відповідача, зроблений в акті перевірки щодо відсутності у позивача права на бюджетне відшкодування, є помилковим та винесене на підставі такого висновку податкове повідомлення-рішення є протиправним та таким, що належить скасувати.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладене.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно з п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.4 статті 200 Податкового кодексу України (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Як зазначено в акті перевірки та не заперечується відповідачем, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи, перевіркою позивача з періоду виникнення від'ємного значення не встановлено існування розбіжностей, що виникли внаслідок завищення податкового кредиту, заниження податкових зобов'язань.

Так, в акті перевірки зазначено, що перевіркою правомірності застосування ставок оподаткування податком на додану вартість у звітних періодах, які підлягають перевірці, порушень не встановлено, перевіркою операцій з постачання (вивезення, ввезення) послуг порушень не встановлено; постачання з вивезення/ввезення послуг не проводилось, перевіркою дотримання вимог законодавства при здійсненні операцій із давальницькою сировиною порушень не встановлено.

Згідно з п. 3.14.4. акту перевірки, на підставі якого прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, за результатами опрацювання податкових періодів, починаючи з періоду виникнення від'ємного значення, не встановлено існування розбіжностей, що виникли внаслідок від'ємного завищення податкового кредиту, заниження податкових зобов'язань.

Поряд з цим, як на підставу для виставлення позивачу оскаржуваного податкового повідомлення - рішення, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в поданій апеляційній скарзі, відповідач посилається на те, що в ході проведення позапланової виїзної документальної перевірки посадовими особами підприємств ПрАТ «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів» «Дунай-Пак» не надані дозвільні документи на проведення виробничої діяльності підприємства, а відповідна виробнича діяльність підприємства пов'язана з проведенням робіт підвищеної небезпеки та використанням (експлуатацією) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, що потребує отримання відповідних дозволів, що ставить під сумнів законність здійснення виробничої діяльності підприємства, що й послугувало підставою для відмови у бюджетному відшкодуванні ПДВ.

Разом з цим, відповідачем жодним чином необґрунтовано вказаний висновок. Відповідач не вказує, який саме дозвіл мав отримати позивач, на підставі чого здійснений такий висновок.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в загальних положеннях акту оскаржуваної перевірки відповідач переліковує види діяльності позивача, при цьому, вказує на наявність у позивача ліценцій на провадження діяльності, дозволів та відсутність у необхідності отримання інших ліцензій на провадження такої діяльності.

Також колегія суддів враховує, що відповідачем у вказаному розділі не зазначено про те, що у позивача відсутні будь-які дозвільні документи на провадження господарської діяльності, не вказано, які саме дозволи мав отримати позивач та не отримав.

Крім того, колегія суддів наголошує, що як на підставу для виставлення позивачу оскаржуваного податкового повідомлення - рішення щодо позбавлення права на бюджетне відшкодування з ПДВ відповідач посилається на встановлені з боку позивача порушення Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року.

Водночас, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що податкові органи не є контролюючими органами в сфері охорони праці, не мають повноважень на проведення перевірок з цих питань та встановлення наявності або відсутності правопорушень, факту отримання платником податків будь-яких дозволів з питань охорони праці, за відсутності порушень податкового законодавства.

Посилання відповідача в поданій апеляційній скарзі на положення пп. 20.1.10 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України щодо повноважень податкового органу, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, відповідно до пп. 20.1.10 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право здійснювати контроль за додержанням законодавства з питань регулювання обігу готівки (крім банків), порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб'єктами господарювання установлених законодавством обов'язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів.

Таким чином, вказаними положеннями ПК України визначений чіткий перелік повноважень відповідача щодо питань перевірки платника податків, до якого не входить перевірка додержання законодавства з питань охорони праці.

Водночас, відповідно ст. 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» орган державного нагляду (контролю) не може здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності, якщо закон прямо не уповноважує такий орган на здійснення державного нагляду (контролю) у певній сфері господарської діяльності та не визначає повноваження такого органу під час здійснення державного нагляду (контролю).

Тобто, податковий орган позбавлений права здійснювати державний нагляд у сфері господарської діяльності коли закон прямо не уповноважує його на здійснення такого нагляду у певній сфері господарської діяльності та не визначає його повноваження під час здійснення державного нагляду (контролю), що повністю спростовує доводи апелянта.

В свою чергу, будь-яких порушень з боку позивача з питань, що віднесені до компетенції відповідача останнім не встановлено.

Так, відповідачем не встановлено порушень з боку позивача щодо додержання законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), наявності ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, додержання порядку приймання готівки для подальшого переказу, дотримання установлених законодавством обов'язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів.

Окрім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем надано дозвіл Територіального управління Держнаглядохоронпраці по Одеській області № 384.02.51-28.720 на початок роботи ВАТ «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак», відповідно до якого на підставі заяви від 15 липня 2002 року № 405/1 дозволяється почати роботу підприємства з виробництва таропакувальних виробів, строк дії якого постійно.

Проте, відповідачем взагалі не надано оцінку представленого позивачем дозволу. В поданій апеляційній скарзі відповідач посилається на висновки акту перевірки, при цьому, не вказуючи на помилкове встановлення судом першої інстанції обставин справи.

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачем не встановлено порушень порядку формування позивачем бюджетного відшкодування за перевіряємий період, висновок відповідача про відсутність дозвільних документів на проведення виробничої діяльності підприємства спростовується матеріалами справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення - рішення щодо позбавлення позивача права на бюджетне відшкодування та наявність підстав для його скасування.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 17.12.2018 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька