Справа № 806/2219/18
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/2219/18

Головуючий у 1-й інстанції: Липа В.А.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

11 грудня 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М. ,

за участю: секретаря судового засідання: Черняк А.В.

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Малика Сергія Олександровича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Служби безпеки України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Житомирській області (далі УСБУ в Житомирській області) в якому з врахуванням уточних позовних вимог, просила визнати протиправним і скасувати рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням з 28 квітня 2017 року інвалідності 2 групи внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби; зобов'язати УСБУ в Житомирській області нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у зв'язку із встановленням інвалідності 2 групи, внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, в розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, а саме 28 квітня 2017 року, відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві", з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що право на отримання ОГД згідно Порядку № 975 у останньої виникло з моменту встановлення ІІ групи інвалідності-28 квітня 2017 року, не залежно від часу, що минув після звільнення з органів СБУ та отримання ІІІ групи інвалідності, оскільки на час встановлення ІІІ групи інвалідності був чинний Порядок №499. А відтак, у відповідача не було підстав для застосування до спірних правовідносин правової норми, якою визначено, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, виплата одноразової грошової допомоги у зв'язку зі змінами що відбулися, не здійснюється.

28.11.2018 на апеляційну скаргу позивача надійшов відзив відповідача доводи якого, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву.

Крім того, у відзиві зазначено, що згідно заяви про уточнення змісту позовних вимог, позивач просить суд зобов'язати УСБУ в Житомирській області виплатити їй ОГД в розмірі 90 -кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності. При цьому, в апеляційній скарзі ставить питання, що має право на ОГД 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити. В свою чергу, представник відповідача заперечив щодо задоволення апеляційної скарги і просив рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_4 проходила військову службу в УСБУ в Житомирській області та за станом здоров'я звільнена в запас.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 16.04.2014, позивачці з 03.02.2014 встановлено ІІІ групу інвалідності. Захворювання пов'язане з проходженням військової служби.

В квітні 2014 року апелянт звернулася до УСБУ в Житомирській області про виплату ОГД, в зв'язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, отриманої внаслідок захворювання, отриманого в період проходження військової служби.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 позивачу виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у сумі 85260 грн.

З 28.04.2018 ОСОБА_4 встановлено ІІ групу інвалідності, яка наступила внаслідок захворювання пов'язаного з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 12 ААА №782586.

Після встановлення ІІ групи інвалідності, позивачка звернулась до УСБУ в Житомирській області з заявою про виплату ОГД відповідно до Порядку №975, з урахуванням виплаченої в зв'язку зі встановленням ІІІ групи інвалідності.

Однак листом відповідача від 26.04.2018 № 57/15/П-1485/276, позивачці відмовлено у виплаті різниці одноразової грошової допомоги у разі встановлення вищої групи інвалідності у зв'язку з тим, що згідно з пунктом четвертим статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у разі зміни групи інвалідності доплата до одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності, а ОСОБА_4 ІІІ групу інвалідності змінено на ІІ групу понад дворічний термін.

Не погоджуючись із вказаною відмовою та вважаючи її протиправною, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вищу групу інвалідності ОСОБА_4 встановлено понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності, а відтак-підстави для виплати останньої відсутні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить зі слідуючого.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною п'ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Питання пов'язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Відповідно до статті 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов'язок і військову службу" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов'язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Так, 20 грудня 1991 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Визначення соціального захисту військовослужбовців міститься у статті 1 Закону № 2011-ХІІ, та означає діяльність (функція) держави, спрямовану на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв'язку з особливим характером військової служби, яка пов'язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону № 2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

У частині 1 статті 16 Закону № 2011-XII зазначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога),- гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Тобто, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених ч.2 ст.16 Закону №2011-XII

У частині другій статті 16 Закону № 2011-ХІІ визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, за п.4 - встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно з ч.2 ст.16-3 Закону № 2011-XII у випадках, передбачених пп.4-9 п.2 ст.16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям і резервістам.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги, за приписами частини 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, Кабінет Міністрів України постановою від 25.12.2013 № 975 затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Порядок №975).

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що «особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

-допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255);

-допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги».

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

-у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов'язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

-у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, до осіб, яким одноразова грошова допомога призначена до набрання чинності Порядком №975, при встановленні вищої групи інвалідності застосовується законодавство, що діяло на момент перевинного встановлення інвалідності.

Пунктом 2 Порядку № 499 встановлено, що у разі встановлення більшого відсотка втрати працездатності або в разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

При цьому, норми зазначеного Порядку не обмежували права на її виплату з урахуванням раніше виплаченої суми, та встановлювали, що така виплата має здійснюватись згідно з Порядком № 499.

З метою упорядкування законодавства щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, встановлення їм інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, визначення цієї допомоги виключно як виплати соціального характеру до Закону № 2011-ХІІ Законом України від 4 липня 2012 року № 5040-VI «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» (далі - Закон № 5040-VI) були внесені, зокрема, такі зміни: статтю 16 викладено в новій редакції, та доповнено цей Закон статтями 16-1- 16-4.

У Прикінцевих положеннях Закону № 5040-VI встановлено, що дія цього Закону не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства.

Аналіз наведених положень Закону № 5040-VI, постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 про затвердження Порядку № 975 дає підстави для висновку, що змінене з 01 січня 2014 року законодавче регулювання з питань соціального захисту військовослужбовців поширюється на осіб, право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги у яких виникло після цієї дати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.10.2018 у справі №806/774/16 (провадження №К/9901/12130/18).

Відповідно до ч. 5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як слідує з матеріалів справи, вперше інвалідність (ІІІ група) ОСОБА_4 встановлено з 03.02.2014, а отже-позивачка мала право на отримання ОГД відповідно до норм Порядку № 975.

Однак, з доказів наданих сторонами по справі встановлено, що відповідачем прийнято рішення про виплату грошової допомоги апелянту не відповідно Порядку № 975, а згідно Порядку №499. Вказане рішення позивачкою не оскаржувалося.

Таким чином, зважаючи на те, що виплата позивачці одноразової грошової допомоги, в зв'язку з встановленням первинної інвалідності ІІІ групи здійснена згідно з Порядком № 499, то здійснення виплат при встановленні вищої групи інвалідності має здійснюватись відповідно до норм цього ж Порядку.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 має право на отримання одноразової грошової допомоги, в зв'язку з встановленням ІІ групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, відповідно до Порядку №499, а не згідно з Порядком №975, як вважає позивачка.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що як слідує з заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_4, просить зобов'язати відповідача виплатити їй грошову допомогу в розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, тоді як в прохальній частині апеляційної скарги-просить зобов'язати відповідача виплатити грошову допомогу в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму.

Відповідно до ч.5 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

За правилами статті 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Колегія суддів зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 17 грудня 2018 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.