Справа № 0340/1458/18
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2616/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Кухтея Р. В., Попка Я. С.;

за участю секретаря судового засідання - Джули В. М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2018 року про залишення позову без розгляду в справі № 0340/1458/18 (головуючий суддя - Денисюк Р. С., м. Луцьк, повний текст судового рішення виготовлено 17 вересня 2018 року) за позовом ОСОБА_1 до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Луцького об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Волинської області (далі - Луцьке ОУПФУ Волинської області, відповідач) про визнання бездіяльності щодо ненарахування та невиплати пенсії за період з 01.11.2016 по 31.03.2017 протиправною та зобов'язання нарахувати та виплатити пенсію за вказаний період.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2018 року в задоволенні заяви представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовлено. Позов ОСОБА_1 до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії залишено без розгляду.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, позивачем - ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу, в якій зазначено, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції не враховано того, що повторна протиправна бездіяльність органу пенсійного фонду, яку позивач не міг передбачити заздалегідь, стала підставою повторного звернення до суду.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, тому відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред'явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно з частинами першою, другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлено, що ОСОБА_1 була взята на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, а саме: з міста Єнакіїве Донецької області до м. Луцьк Волинської області за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією довідки Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 25.08.2016 №764001256 та в жовтні 2016 року ОСОБА_1 було взято на облік в Луцькому об'єднаному УПФУ Волинської області як одержувача пенсії за віком.

До березня 2017 року ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_1, та зверталася до Луцького об'єднаного УПФУ Волинської області про виплату їй пенсії за період з 01.07.2016 року по 31.10.2016 року в сумі 6779,96 грн. та нарахування та виплату пенсії за період з 01.11.2016 року по 31.03.2017 року.

Встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02.05.2018 року у справі № 803/678/18 позов ОСОБА_1 було задоволено повністю, визнано протиправною бездіяльність Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.07.2016 року по 31.10.2016 року в розмірі 6779,96 грн. та зобов'язано виплатити пенсію на рахунок ОСОБА_1 Рішення набрало законної сили.

Таким чином, колегія суддів констатує, що позивач звернулася до суду за виплатою тієї пенсії, яка вже була нарахована, тобто за період з 01.07.2016 року по 31.10.2016 року, встановлені рішенням суду обставини (дійсність довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи, протиправність дій державного органу) повинні були стати підставою і для того, щоб Луцьке об'єднане УПФУ Волинської області нарахувало та виплатило пенсію за період з 01.11.2016 по 31.03.2017 року, адже підстави відмови у виплаті за обидва періоди були однакові - комісією з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам не встановлено факт проживання за зазначеною адресою.

Разом з тим, Луцьке об'єднане УПФУ Волинської області на виконання рішення суду виплатило їй пенсію за період з 01.07.2016 року по 31.10.2016 року в розмірі 6779,96 грн., а за наступний період з 01.11.2016р. по 31.03.2017р. продовжило невиплату та не поновило нарахування.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що така бездіяльність державного органу і змусила ОСОБА_1 ще раз звертатися з позовом до суду, відтак саме повторна протиправна бездіяльність державного органу, яку позивач не міг передбачити заздалегідь, і стала підставою для повторного звернення до суду.

Також колегія суддів враховує, що пенсія для ОСОБА_1 є єдиним джерелом існування, доходом та власністю, і цю пенсію позивач не отримувала з липня 2016 року по березень 2017 року, лише частину цієї пенсії змогла отримати в травні 2018 року на підставі рішення суду, весь цей час вона вимушена була перебувати на утриманні свого сина та інших родичів; специфіку спору, те, що статус внутрішньо переміщеної особи створив для позивача, на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії тощо; похилий вік пенсіонера (1949 року народження), що певною мірою не дозволило їй передбачити, що орган держави, в даному випадку Луцьке об'єднане УПФУ Волинської області, який покликаний захищати права та законні інтереси громадян у сфері пенсійного та соціального забезпечення, може ці права порушувати, і навіть двічі (другий раз вже після рішення суду).

Суд апеляційної інстанції наголошує, що пропуск позивачем строку звернення до суду не є і не може бути безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, якщо позивач навів поважні причини такого пропуску.

Згідно з ч.5 ст.5 КАС України, ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

Частиною 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином не досліджено питання поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним позовом у зв'язку із чим такий прийшов до передчасного висновку про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, чим фактично позбавив останню можливості захистити свої права та інтереси, відповідно порушив його права на захист прав, свобод та інтересів і розгляд справи в адміністративному суді, гарантовані ст.5 КАС України.

Враховуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставин справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував усі ці обставини та не надав їм належної правової оцінки, а тому дійшов передчасного висновку про залишення позову без розгляду з підстав пропуску строків звернення до адміністративного суду. Доводи апелянта є підставними і такими, що спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2018 року про залишення позову без розгляду в справі № 0340/1458/18 - скасувати.

Справу № 0340/1458/18 направити для продовження розгляду до Волинського окружного адміністративного суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
Я. С. Попко
Повне судове рішення складено 13 грудня 2018 року.