Справа № 809/803/17
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

18 грудня 2018 року

справа №809/803/17

адміністративне провадження №К/9901/30348/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.

при секретарі судового засідання Гутніченко А.М.

за участю представників

позивача - Ватутіна І.П. на підставі Ордеру серії ІФ №001571 від 01 грудня 2017 року,

відповідача - Морозова П.В. за дов. від 13 вересня 2018 року №211/09-19-10,

розглянувши в відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2017 року у складі судді Могили А.Б. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року у складі суддів Затолочного В.С., Бруновської Н.В., Запотічного І.І. у справі №809/803/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТС-Партнер» до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування рішень та вимог,

У С Т А Н О В И В :

25 травня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТС-Партнер» (далі - Товариство, позивач у справі, платник єдиного внеску) звернулося до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області (далі - податковий орган, відповідач у справі) про визнання протиправними та скасування рішення від 03 квітня 2017 року №, яким застосований штраф у розмірі 7823 грн. 38 коп. за період з 21 лютого 2015 року по 23 лютого 2015 року та нарахована пеня у сумі 117 грн. 35 коп., вимоги про сплату боргу від 22 травня 2017 року №Ю-, якою визначена недоїмка у сумі 41297 грн. 42 коп. та рішення від 22 травня 2017 року №, яким застосовані штрафні санкції у сумі 20648 грн. 71 коп., з мотивів безпідставності їх прийняття.

22 червня 2017 року постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду, залишеною без змін від 31 серпня 2017 року ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду позов Товариства задоволений повністю, визнане протиправним та скасоване рішення від 03 квітня 2017 року №, вимога про сплату боргу №Ю- та рішення № від 22 травня 2017 року.

15 вересня 2017 року позивачем подана касаційна скарга, в якій він, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Товариства відмовити повністю.

Заперечення або відзив на касаційну скаргу податкового органу від Товариства не надійшли, що не перешкоджає її розгляду по суті.

19 вересня 2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою податкового органу та витребувано справу №809/803/17 з Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

03 жовтня 2017 року справа № 809/803/17 надійшла до Вищого адміністративного суду України.

28 лютого 2018 року справу № 809/803/17 разом із матеріалами касаційного провадження К/9901/30348/18 передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що Товариство є юридичною особою, включене до ЄДРПОУ за кодом 37042732, як платник єдиного соціального внеску перебуває на податковому обліку у Долинській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області.

Впродовж січня - березня 2017 року податковим органом (відповідачем у справі) проведено планову виїзну документальну перевірку Товариства зокрема з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2014 року по 30 вересня 2016 року, результати якої викладені в акті перевірки від 13 березня 2017 року № 143/09-19-14-01/37042732 (далі - акт перевірки).

Висновками акту перевірки встановлено порушення Товариством пункту 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин, далі по тексту - Закон № 2464-VI), яке за висновком податкового органу полягає у не дотриманні терміну сплати самостійно визначеного грошового зобов'язання по єдиному внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування протягом визначених строків в сумі 39 116,90 грн., порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, в результаті чого за лютий 2015 року занижено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 41 297,42 грн.

22 травня 2017 року заступником керівника податкового органу на підставі акта перевірки, з урахуванням результатів адміністративного оскарження, винесено рішення № , яким на підставі пункту 3 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», застосовані штрафні санкції у сумі 20648 грн. 71 коп., за наслідками донарахування Товариству актом перевірки єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за лютий 2015 року в розмірі 41 297,42 грн.

03 квітня 2017 року заступником керівника податкового органу прийняте рішення № «Про застосування штрафних санкції та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в розмірі 7940,73 грн. за період з 21 лютого 2015 року до 23 лютого 2015 року та нараховано пеню у розмірі 117 грн. 35 коп., на підставі частини десятої та пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

22 травня 2017 року заступником керівника податкового органу на підставі акта перевірки, з урахуванням результатів адміністративного оскарження, та відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» складено та виставлено Товариству вимогу про сплату боргу № Ю-, згідно якої сума недоїмки станом на день її формування зі сплати єдиного внеску складає 41297,42 грн.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції вирішуючи спір висновувався на тому, що об'єктом правопорушення, визначеного відповідачем є правовідносини щодо несплати (неперерахування) або несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) єдиного внеску. Однак, технічна неможливість відображення ставки єдиного соціального внеску із застосуванням понижуючого коефіцієнта, яка виникла не з вини позивача, у звітах з єдиного внеску з юридичних осіб, не є правопорушенням у розумінні Закону № 2464-VI та не залежала від позивача, оскільки визначена Товариством сума грошового зобов'язання перерахована до бюджету у визначений Законом строк та у повному обсязі.

Оцінюючи спірні правовідносини суди попередніх інстанцій здійснили системний аналіз положень статті 4 Закону № 2464-VI, за якою позивач є платником єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а також положень підпунктів 1, 4 частини другої статті 6, частини восьмої статті 9 цього закону, врахували те, що, з 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» (далі по тексту - Закон № 77), пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлювалося, що з 1 січня 2015 року при нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам та/або при нарахуванні винагороди за цивільно-правовими договорами ставки єдиного внеску, встановлені частиною п'ятою статті 8 та статтею 10 Закону № 2464-VI для платників єдиного внеску, визначених в абзацах другому та третьому пункту 1 частини першої статті 4 та статті 10, застосовуються з коефіцієнтом 0,4 (крім виключень, передбачених цією частиною), у випадку, якщо платником виконуються одночасно певні умови.

Такими умовами є: 1) загальна база нарахування єдиного внеску за місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід) та/або винагорода за цивільно-правовими договорами, в 2,5 рази або більше перевищує загальну середньомісячну базу нарахування єдиного внеску платника за 2014 рік; або якщо загальна база нарахування єдиного внеску не перевищує в 2,5 рази, або більше загальну середньомісячну базу нарахування єдиного внеску платника за 2014 рік, то платник замість коефіцієнту 0,4 застосовує коефіцієнт, що розраховується шляхом ділення загальної середньомісячної бази нарахування єдиного внеску платника за 2014 рік на загальну базу нарахування єдиного внеску за місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід) та/або винагорода, за цивільно-правовими договорами (але в будь-якому випадку коефіцієнт не може бути менше 0,4); 2) середня заробітна плата по підприємству збільшилася мінімум на 30 відсотків у порівнянні з середньою заробітною платою за 2014 рік; 3) середній платіж на одну застраховану особу після застосування коефіцієнта складе не менше ніж 700 гривень; 4) середня заробітна плата по підприємству складе не менше трьох мінімальних заробітних плат.

Аналізуючи наведені положення суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що положеннями Закону №77 платникам єдиного внеску надано право на зменшення навантаження на фонд оплати праці, шляхом застосування роботодавцем коефіцієнта понижуючої ставки єдиного внеску.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариством з метою застосування понижуючого коефіцієнту виконано всі умови, встановлені пунктом 3 розділу II Закону № 77, у зв'язку з чим в січні 2015 року підприємство отримало право на застосування понижуючого коефіцієнта 0,4. Разом із тим, при складанні Позивачем Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за період січня 2015 року допущена технічна помилка, а саме не було враховано понижуючого коефіцієнту у зв'язку з відсутністю на той момент законодавчо затвердженої форми звітності, внаслідок чого при складанні Звіту за січень 2015 року сума єдиного внеску автоматично розрахована за існуючими алгоритмами та перераховувалася без застосування понижуючого коефіцієнту.

В пункті 7.4 Звіту за січень 2015 року Товариством зазначено, що вищевказаний звіт заповнено без врахування понижуючого коефіцієнта.

Оцінюючи доводи позивача судами попередніх інстанцій враховано те, що при виправленні помилок у звітності з єдиного внеску, платник єдиного соціального внеску керувався розділом V Порядку «Про затвердження Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Форма самої таблиці 1 додатка 4 не має уточнюючої чи скасовуючої або нової звітної форми, помилки виправляються (у таблиці 1 додатка 4) в тому звітному періоді (місяці), у якому їх виявлено.

Судами попередніх інстанцій встановлено те, що позивачем правомірно при поданні звітності за лютий 2015 року у таблиці 1 додатка 4 рядка 7 зменшено суму єдиного внеску за січень 2015 року в сумі 41297, 42 грн., внаслідок того що діюча програма виключала можливість коригування звітів в електронній формі, що унеможливило відображення використаного Позивачем права на застосування понижуючого коефіцієнта за січень 2015 року у електронному порядку, хоча усі умови для його використання позивачем виконано.

Наведені обставини унеможливлюють донарахування податковим органом єдиного соціального внеску у сумі 41297 грн. 42 коп. за лютий 2015 року спірною вимогою від 22 травня 2017 року та застосування штрафних санкцій відповідно до пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» рішенням від 22 травня 2017 року.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариством з дотриманням встановлених строків сплачений фактичний розмір нарахованого на фонд оплати праці за січень 2015 року ЄСВ у сумі 39024,66 грн., що підтверджує правомірність висновків про недоведеність податковим органом правопорушення покладеного в основу застосування штрафу та нарахування пені Товариству за порушення строків сплати єдиного соціального внеску за січень 2015 року спірним рішенням від 03 квітня 2017 року на підставі частини десятої та пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Суд визнає, що достовірність встановлених обставин відповідачем підтверджена під час перевірки, не заперечується та не спростовується під час судового розгляду.

Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці» від 02 березня 2015 року № 219-VIII позивач набув право на застосування понижуючого коефіцієнту до розміру єдиного внеску.

Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про дотримання Товариством способу реалізації передбаченого законом права на зменшення навантаження на фонд оплати праці шляхом застосування понижуючого коефіцієнту до розміру належного до слати єдиного внеску.

Оцінюючи спірні правовідносини суди попередніх інстанцій правомірно висновувалися на тому, що правові підстави виправлення виявлених помилок у попередній звітності, врегульовані розділом V Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року № 435, та рядками 6 та 7 таблиці 1 звіту про нарахування єдиного внеску.

Здійснений судами попередніх інстанцій висновок співпадає з позицією висловленою Комітетом Верховної Ради України з питань податкової та митної політики в роз'ясненні щодо застосування положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (лист від 10 листопада 2015 року № 04-27/10-1785).

Суд зазначає, що відповідачем касаційною скаргою не обґрунтовано, із зазначенням того, у чому полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Відповідач касаційною скаргою просить про переоцінку, додаткову перевірку доказів стосовно встановлення істотних обставин у справі, що знаходиться за межами касаційного перегляду встановленими частиною другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого касаційна скарга податкового органу залишається без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року у справі №809/803/17 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф. Ханова

Судді: І.А. Гончарова

І.Я. Олендер