Справа № 1140/3177/18
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2018-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ НИ

14 грудня 2018 року м. Кропивницький Справа № 1140/3177/18

Кіровоградський окружний адміністративний суд, у складі судді Хилько Л.І., розглянув у порядку спрощеного (письмового) провадження справу за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, в якому просить суд:

- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області протиправною та зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з червня по жовтень 2018 року включно.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що у зв'язку з окупацією частини території України та проведенням антитерористичної операції вона переїхала з Луганської області на постійне місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, отримавши довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_1 від 19.11.2014 року. Позивач зазначає, що з 2009 року здобула право на отримання пенсії за віком, та до червня 2018 року отримувала пенсію з віком в повному обсязі. Натомість, як вказує позивач, з червня по жовтень 2018 року включно їй було припинено виплату пенсії у зв'язку із ніби то поверненням до покинутого місця проживання. Після звернення нею до Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області із заявою про поновлення виплати пенсії з червня по жовтень 2018 року, натомість виплата пенсії була поновлена лише з листопада 2018 року. Таку бездіяльність відповідача позивач вважає протиправною, у зв'язку з чим звернулась з даним адміністративним позовом до суду та просить суд задовольнити адміністративний позов.

Ухвалою суду від 21.11.2018 року по справі відкрито спрощене провадження без виклику сторін (а.с.1).

Представником відповідача на виконання процесуальних приписів Кодексу адміністративного судочинства України подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні вимог пославшись на те, що Головне управління діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України та правомірно припинило виплату позивачу пенсії з червня по жовтень 2018 року та вказує на відсутності підстав для задоволення позовних вимог (а.с.15-16).

Згідно до ст. ст. 262, 263 КАС України, дану справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до копії пенсійного посвідчення №, судом вбачається, що позивач є пенсіонером за віком (а.с.5).

При цьому, вбачається, що ОСОБА_1, у зв'язку з окупацією частини території України та проведенням антитерористичної операції на початку 2015 року покинула своє постійне місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 та переїхала на підконтрольну територію України в м. Олександрія, Кіровоградської області, тобто є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується копією довідки від 19.11.2014 року № (а.с.4).

Відповідно до вказаної вище довідки ОСОБА_1 отримувала пенсію, як внутрішньо переміщена особа.

З 01 червня по 31 жовтня 2018 року позивачу була припинена виплата пенсії, що вбачається із виписки банку по особовому рахунку позивача (а.с.6).

21 вересня 2018 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області із заявою про надання розяснення про припинення виплати пенсії з червня 2018 року (а.с.7).

Листом №62/Х-100 від 05.102018 року Головне управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області повідомило позивача про те, що припинення та поновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюється відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 (із внесеними змінами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 25.04.2018 року), інформація, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулась до покинутого місця проживання, є зокрема, дані отримані з відповідних державних реєстрів, дані отримані в результаті обміну інформацією з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (а.с.8).

Не погоджуючись з такими діями відповідача щодо невиплати пенсії у період з 01 червня по 31 жовтня 2018 року, вважаючи таку бездіяльність протиправною позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Преамбула вказаного Закону встановлює, що відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Статтею 5 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб встановлено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у звязку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу було припинено виплату пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на підставі нібито отримання відомостей про повернення позивачки до покинутого місця проживання (а.с.8).

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише на підставі мотивованого рішення територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду з підстав визначених вищевказаною статтею.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо відновлення виплати припиненої пенсії за період з 01 червня по 31 жовтня 2018 року.

Посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.06.2016 р. №365, якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, для застосування до спірних правовідносин, вважає необґрунтованим, оскільки призначення, виплата, припинення пенсійних виплат, у тому числі і внутрішньо переміщеним особам, має здійснюватися виключно на підставі норм Законів щодо пенсійного забезпечення на рівні з іншими громадянами України, а не на підставі підзаконних нормативно-правових актів, яким є зазначений Порядок.

Поряд з тим, суд звертає увагу відповідача, на те, що принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Статтею 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 статті 4 вказаного Закону визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Щодо окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).

Враховуючи наведене суд вважає за можливе застосувати вказані загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті захисту прав позивача, у той час як вони мають істотне значення для реалізації відповідних прав людини, в даному випадку внутрішньо переміщеної особи з окупованої частини території України.

Таким чином, суд дійшов висновків про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Поряд з тим, на виконання положень статті 371 КАС України суд вважає за належним допустити до негайного виконання дане рішення в межах стягнення розміру пенсії за один місяць.

Відповідно до вимог ст. 139 КАС України, судові витрати ОСОБА_1 у розмірі 704,80 грн. судового збору (а.с.2), підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії ВЕ 450322 виданий Кіровським РВ ДМУ УМВС України у Донецькій області 28.12.2001 року; ідентифікаційний код НОМЕР_2; адреса: вул. Північна, 20, м. Олександрія, Кіровоградська область, 28000) до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (вул. Соборна, буд. 7а, м. Кропивницький, 25009, ) про визнання бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області протиправною та зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01 червня по 31 жовтня 2018 року включно.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії ВЕ 450322 виданий Кіровським РВ ДМУ УМВС України у Донецькій області 28.12.2001 року; ідентифікаційний код НОМЕР_2; адреса: вул. Північна, 20, м. Олександрія, Кіровоградська область, 28000) судові витрати з державного бюджету за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (код за ) у розмірі 704 (сімсот чотири гривні) грн. 80 коп.

Допустити до негайного виконання рішення суду в межах стягнення розміру платежу за один місяць пенсійного забезпечення.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені ст.ст.255, 295 КАС України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня отримання його копії.

Згідно до пп.15.5 п.1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду ОСОБА_2