Справа № 826/11076/17
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 червня 2018 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до суду із адміністративним позовом до Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» в якому просила:

- визнати протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35329427, прийняте 23.05.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - державним реєстратором Швець Р.О. про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна: (реєстраційний номер нерухомого майна: 000) квартира, об'єкт житлової нерухомості, трикімнатна, загальною площею 92,5 кв.м., житловою площею 46,5 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1, за ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг»,

- зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - державного реєстратора Швець Р.О. внести в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відповідні записи про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на об'єкт нерухомого майна: (реєстраційний номер нерухомого майна: 000) квартира, об'єкт житлової нерухомості, трикімнатна, загальною площею 92,5 кв.м., житловою площею 46,5 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1, за ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 червня 2018 року зазначений адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, третя особа подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів апеляційної інстанції дослідивши матеріали справи доходить висновку, що в межах спірних правовідносин необхідно встановити наявність підстав для проведення державної реєстрації прав та внесення запису про державну реєстрацію права власності на спірний об'єкт нерухомого майна за ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг».

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.03.2008 року між ОСОБА_3 (позичальник) та ВАТ «КБ «Актив-Банк» укладено договір про іпотечний кредит № 77.1.08/Д (С)-1.

12.03.2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «КБ «Актив-Банк» укладено іпотечний договір, згідно якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцю на праві власності.

08.08.2014 року між ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» (первісний кредитор) та ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест» (новий кредитор) укладено договір № ВПВ-08/08/14юр про відступлення права вимоги за кредитними договорами та додаток до даного договору, відповідно до умов яких до ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест» перейшли права вимоги, в тому числі і за кредитним договором 77.1.08/Д(С)-1 від 11.03.2008 року та іпотечним договором від 12.03.2008 року, укладеними між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та ОСОБА_3

Факт передачі первісним кредитором новому кредитору кредитної справи ОСОБА_3, засвідчується актом прийому-передачі документів до договору № ВПВ-08/08/14юр про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 08.08.2014 року.

В подальшому, між ВАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» та ОСОБА_5 укладено договір відступлення прав за договором іпотеки від 05.12.2016року, відповідно до умов якого ВАТ «КБ «Актив-Банк» передало, а ОСОБА_5 прийняв права вимоги, за договорами іпотеки, перелік яких зазначено в реєстрі боржників до даного договору.

З вказаного реєстру вбачається, що ВАТ «КБ «Актив-Банк» передав ОСОБА_5, в тому числі і право вимоги щодо договору, який було укладено з позивачем, яке, як зазначено у даному переліку, виникло на підставі договору іпотеки від 20.03.2008 року.

В подальшому, 05.12.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір № 143/ФК-16 відступлення права вимоги, згідно якого ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_6 прийняв права вимоги за кредитними договорами, визначеними додатком № 1 до даного договору, в тому числі і право вимоги до позивача за договором про іпотечний кредит №77.1.08/Д (С)-1 від 11.03.2008 року та іпотечним договором від 12.03.2008 року.

22.02.2017 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» укладено договір відступлення права вимоги, у відповідності до умов якого ОСОБА_6 передав, а ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» прийняло право вимоги за договором іпотеки від 12.03.2008року, який укладено між ВАТ «КБ «Актив-Банк» та позивачем.

23.05.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - державним реєстратором Швець Р.О. (далі по тексту - державний реєстратор Швець Р.О.) прийнято рішення № 35329427 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за ТОВ «ФК «Центр факторингових послуг», за наслідками чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис (20552623) (далі по тексту - оскаржуване рішення).

Вважаючи, що вказана реєстраційна дія та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено державним реєстратором Швець Р.О. з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а запис про державну реєстрацію права на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Центр факторингових послуг» є протиправним та підлягає скасуванню, позивач звернулася з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття спірного рішення з урахуванням вимог чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з Іпотечного договору від 12.03.2008 року, а саме: із пункту 4.1 договору, іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобов'язань, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані іпотекодавцем при укладенні цього Договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, а також у випадках передбачених п. 5.2.4. Договору про іпотечний кредит.

Відповідно до положень пункту 4.2 Іпотечного договору від 12 березня 2008 року звернення стягнення за цим Договором здійснюється на підставі цього Договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

Згідно п. 4.3 Іпотечного договору від 12 березня 2008 року даний пункт Договору є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає право Іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки, на підставі цього Договору, в тому числі і шляхом прийняття предмета іпотеки у власність, в порядку визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання можливо на підставі вимоги про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази про задоволення вимог іпотекодержателя або надсилання позивачу письмової вимоги про усунення порушень.

Надана до матеріалів справи копія заяви, зареєстрована в реєстрі за № 395 не є належним доказом повідомлення позивача про усунення порушень, так як на підтвердження її направлення, було надано копію фіскального чеку від 23.02.2017 та копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 23.02.2017.

Разом з тим, з даних копій не можливо встановити, що вмістом направленого на адресу позивача листа є саме заява, зареєстрована в реєстрі за № 395, а не інші документи.

З огляду на зазначене та відсутність опису вкладення у цінний лист, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про неналежність вказаних доказів та не відповідність їх вимогам адміністративного судочинства.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Спірні відносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV(далі по тексту - Закон №1952) (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Законом України «Про іпотеку» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч.1 ст.2 Закону № 1952).

Обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору (п. 5 ч.1 ст.2 Закону № 1952).

Стаття 3 Закону №1952-IV визначає, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації - відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною 1 статті 3 Закону №1952-IV визначено, що загальними засадами державної реєстрації прав є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону № 1952 організаційну систему державної реєстрації прав становлять:

1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи;

2) суб'єкти державної реєстрації прав:

виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації;

акредитовані суб'єкти;

3) державні реєстратори прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону №1952-IV, державним реєстратором є нотаріус.

Частиною 1 ст. 18 Закону №1952-IV регламентовано, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Згідно з ч.2 цієї статті передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до вимог ст. 20 Закону №1952-IV визначено, що заява про проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

Про подання/отримання заяви на проведення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об'єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву.

Порядок подання заяв у сфері державної реєстрації прав та повідомлення власника об'єкта нерухомого майна про подані заяви визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Заява про державну реєстрацію прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва одночасно з завершенням такої дії обов'язково формується та реєструється нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Заява про проведення реєстраційних дій не приймається за відсутності документа, що підтверджує оплату послуг, та у разі внесення відповідної плати не в повному обсязі.

У разі подання заяви про проведення реєстраційних дій у паперовій формі така заява формується, реєструється у базі даних заяв із зазначенням дати і часу реєстрації та скріплюється власним підписом заявника.

З оригіналів документів чи відповідно оформлених копій документів у випадку, передбаченому абзацом другим частини першої цієї статті, поданих для проведення реєстраційних дій, виготовляються електронні копії шляхом сканування, що долучаються до заяви, зареєстрованої у Державному реєстрі прав.

Реєстрація заяв про державну реєстрацію прав проводиться в порядку черговості їх надходження.

У разі подання заяви про проведення реєстраційних дій в електронній формі така заява за допомогою Державного реєстру прав реєструється у базі даних із зазначенням дати і часу реєстрації.

Реєстрація заяв про проведення реєстраційних дій в електронній формі проводиться в порядку черговості їх надходження, у тому числі з урахуванням заяв, що подаються в паперовій формі.

Так, ч. 1 ст. 27 Закону №1952-IV встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі:

1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;

2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;

5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;

6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;

7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;

8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;

9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;

11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;

12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації;

13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;

14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Правовими положеннями ч.1 ст. 24 Закону № 1952 встановлено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;

12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Тобто, вказаний перелік є вичерпним і не допускає іншого тлумачення.

Згідно ч.2 ст. 24 Закону № 1952передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Таким чином, вищезазначені правові норми вказують на те, що за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор може прийняти одне із рішень: про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або про відмову в державній реєстрації; у свою чергу рішення про державну реєстрацію прав приймається за умови подання заявником достатніх та належним чином оформлених документів, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, а також підстав для відмови у державній реєстрації.

Як зазначалося судом, 23.05.2017 року державним реєстратором Швець Р.О. прийнято рішення № 35329427 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за ТОВ «ФК «Центр факторингових послуг», за наслідками чого, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис (20552623).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч.1 ст. 3 вищезазначеного Закону, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч.1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»).

Так, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що законодавцем визначено, що у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (або у відповідному застереженні в іпотечному договорі) сторони можуть визначити два можливих варіанти звернення стягнення на предмет іпотеки - в порядку статей 37 або 38 Закону.

Частиною 1 ст.629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 60 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна.

Згідно п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Як встановлено колегією суддів під час розгляду справи та вбачається з п. 4.1 Іпотечного договору від 12.03.2008 року, іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобов'язань, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані іпотекодавцем при укладенні цього Договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, а також у випадках передбачених п. 5.2.4. Договору про іпотечний кредит.

Відповідно до положень п. 4.2 зазначеного Договору, звернення стягнення за цим Договором здійснюється на підставі цього Договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

Згідно п. 4.3 Іпотечного договору від 12.03.2008 року даний пункт Договору є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає право Іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки, на підставі цього Договору, в тому числі і шляхом прийняття предмета іпотеки у власність, в порядку визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання можливо на підставі вимоги про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Між тим, сторонами у справі не надано жодних доказів того, що позивачем отримано, а апелянтом надіслано позивачу, письмову вимогу про усунення порушень, яка є обов'язковою умовою перед початком звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, ч.1 ст. 1082 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

В матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача про відступлення права грошової вимоги із визначенням суми грошової вимоги, яка підлягає виконанню.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що п. 9 ч.1 статті 24 Закону № 1952 передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію.

Відповідно до положень статті 46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та який має печатку такого реєстратора, здійснює повноваження відповідно до Закону № 1952.

Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва та під час здійснення функцій державного реєстратора прав на нерухоме майно має доступ та користується Державним реєстром речових прав на нерухоме майно, здійснює пошук у ньому відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об'єкт незавершеного будівництва, обтяження таких прав та за його результатами формує витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який залишається у справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса.

Користування Державним реєстром речових прав на нерухоме майно здійснюється безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію та/або здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином, нотаріус виконує функції державного реєстратора у випадках, коли він при цьому вчинює нотаріальну дію з нерухомим майном і проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої нотаріальної дії.

В той же час, матеріали справи не містять доказів, які б вказували на вчинення відповідачем будь-якої з перелічених у ст.34 Закону України «Про нотаріат» нотаріальної дії зі спірним об'єктом нерухомого майна, а тому відповідач у межах спірних правовідносин не мав передбачених чинним законодавством підстав здійснювати функції державного реєстратора щодо цього майна.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 21 січня 2015 року у справі №К/800/66279/13 та від 02 лютого 2016 у справі №К/800/44973/15.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що з наявного в матеріалах справи договору № ВПВ-08/08/14юр про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 08.08.2014 року та додатку до нього вбачається, що право вимоги за кредитним договором 77.1.08/Д(С)-1 від 11.03.2008 року та іпотечним договором від 12.03.2008 року, укладеними між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та позивачем, було відступлено ПАТ «КБ «Актив-Банк» новому кредитору - ТОВ «Компанія з управління активами «Авенір-Інвест».

Рішенням господарського суду м. Києва у справі № 910/19721/14 від 06 серпня 2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 жовтня 2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 21 грудня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову ПАТ «КБ «Актив-Банк» до ТОВ «Компанія з управління активами «Авенір-Інвест» про визнання договору відступлення права вимоги № ВПВ-08/08/14юр від 08 серпня 2014 року нікчемним.

Разом з тим, ВАТ «Комерційний банк «Актив-Банк», на підставі договору відступлення прав за договором іпотеки від 05.12.2016 року, було повторно здійснено відступлення права вимоги за кредитним договором 77.1.08/Д(С)-1 від 11 березня 2008 року, укладеним між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та позивачем.

Доказів в підтвердження того, що укладений між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та ТОВ «Компанія з управління активами «Авенір-Інвест» договір № ВПВ-08/08/14юр про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 08.08.2014 року в установленому порядку було визнано недійсним, нікчемним, або розірвано, відповідачем не надано.

Також, з договору відступлення прав за договором іпотеки від 05 грудня 2016 року та реєстру до нього вбачається, що ВАТ «КБ «Актив-Банк» було передано ОСОБА_5 право вимоги до позивача, яке виникло на підставі договору іпотеки від 20.03.2008 року.

Разом з тим, іпотечний договір, згідно якого позивач передав в іпотеку іпотекодержателю - ВАТ «КБ «Актив-Банк» нерухоме майно - трикімнатну квартиру, що належить іпотекодавцю на праві власності, було укладено 12.03.2008 року.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_5 не мав повноважень відступати на підставі договору № 143/ФК-16 права вимоги ОСОБА_6, оскільки таких прав, на підставі договору відступлення прав за договором іпотеки від 05.12.2016 року, останнім набуто не було.

Зазначене свідчить і про відсутність у ОСОБА_6 правова відступати, на підставі договору відступлення права вимоги від 22.02.2017 року, ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» право вимоги за договором іпотеки від 12.03.2008 року, який укладено між ВАТ «КБ «Актив-Банк» та позивачем.

Таким чином, рішення № 35329427 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за ТОВ «ФК «Центр факторингових послуг», прийняте державним реєстратором Швець Р.О., є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача внести в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV (з наступними змінами та доповненнями) визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права, а частиною першою статті 1 цього ж Закону визначено значення термінів: Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України; Суд, Європейський суд з прав людини; практика Суду, практика Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У пунктах 38, 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) вказано, що Суд повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 8 липня 1986 року, п. 106, серія A, № 102). Будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» [GC], N 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

На думку суду, виходячи із правил застосування норм статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закладених у судовій практиці Європейського суду з прав людини, у спірних правовідносинах мало місце втручання у право власності позивача на спірну квартиру шляхом обмеження такого права, при цьому, «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав позивача дотримано не було.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практики Європейського суду з прав людини, суд апеляційної інстанції доходить висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача внести в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» на квартиру, що належить ОСОБА_3, так як такий спосіб захисту, у повній мірі гарантує захист прав, свобод та інтересів позивача і спрямований на реальне відновлення його порушених прав в частині вільного розпорядження своїм нерухомим майном на власний розсуд.

Наведеними правовими нормами встановлено, що нотаріус, як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, наділений повноваженнями з реєстрації прав на нерухоме майно та виконує владні управлінські функції на підставі норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому у межах спірних правовідносин він є суб'єктом владних повноважень.

У постанові від 14.06.2016 року Верховний Суд України дійшов висновку, що спір у справі не є публічно-правовим, так як спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди.

Однак, у межах спірних правовідносин питання виконання чи невиконання умов цивільно-правової угоди (договору іпотеки) не є безпосередньою підставою для звернення до адміністративного суду та не є предметом спору в даній справі, а основні доводи позивача ґрунтуються на протиправності дій відповідача, як суб'єкта владних повноважень, щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2.

Таким чином, у даній справі дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії щодо державної реєстрації права власності, вчинені відповідачем як суб'єктом владних повноважень, а тому даний спір є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов'язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність своїх дій та надано обґрунтованих доводів оскаржуваного рішення, відповідно до норм чинного законодавства.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 червня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлено 17.12.2018.