Справа № 826/16317/17
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

представника відповідачів - Пономаренко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_4, Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, першого заступника Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_5, заступника Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_4, Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, першого заступника Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_5, заступника Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_6 про скасування рішення від 27.11.2017 року про державну реєстрацію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державного бюро розслідувань; скасування рішення Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_4 від 27.11.2017 року про призначення ОСОБА_5 першим заступником Директора Державного бюро розслідувань; скасування рішення Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_4 від 27.11.2017 року про призначення ОСОБА_6 заступником Директора Державного бюро розслідувань; зобов'язання Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_4 утриматися від здійснення прав та обов'язків Директора Державного бюро розслідувань; зобов'язання першого заступника Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_5 утриматися від здійснення прав та обов'язків першого заступника Директора Державного бюро розслідувань; зобов'язання заступника Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_6 утриматися від здійснення прав та обов'язків заступника Директора Державного бюро розслідувань.

Окружний адміністративний суд міста Києва своїм рішенням від 20 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовив.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що ОСОБА_4 за своїм правовим статусом не є легітимним Директором державного бюро розслідувань, оскільки згідно з пунктом 9-2 статті 116 Конституції України, саме Кабінет Міністрів України, а не Президент України Порошенко П.О., призначає на посади та звільняє з посад за поданням Прем'єр-Міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України. Позивач вважає, що ОСОБА_4, який відповідно до пункту 9-2 статті 116 Конституції України не є легітимним Директором державного бюро розслідувань, протиправно подав від імені вказаного органу документи на державну реєстрацію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державного бюро розслідувань та протиправно прийняв рішення від 27.11.2017 року про призначення заступника та першого заступника директора Державного бюро розслідувань.

У відзивах на апеляційну скаргу представник першого заступника Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_5 та заступника Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_6 зазначив, що рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги не обґрунтовані та не спростовують правильність висновків суду про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

За правилами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" від 12.11.2015 року № 794-VIII (далі - Закон № 794-VIII) визначено, що Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Частиною першою ст. 11 Закону № 794-VIII передбачено, що Директор Державного бюро розслідувань призначається на посаду Президентом України за поданням Прем'єр-міністра України відповідно до подання комісії з проведення конкурсу (далі - Конкурсна комісія) на зайняття посади Директора Державного бюро розслідувань; перший заступник Директора Державного бюро розслідувань та заступник Директора Державного бюро розслідувань призначаються на посаду та звільняються з посади Директором Державного бюро розслідувань за поданням Конкурсної комісії в порядку, передбаченому частинами другою - одинадцятою статті 11 цього Закону.

Так, 22.11.2017 року Президентом України видано Указ №386/2017 «Про призначення ОСОБА_4 Директором Державного бюро розслідувань», яким на посаду Директора Державного бюро розслідувань було призначено ОСОБА_4.

З матеріалів справи вбачається, що обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на нелегітимність Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_4 та як наслідок нелегітимність прийнятих ним дій та рішень, зокрема щодо призначення заступника та першого заступника Директора Державного бюро розслідувань.

Частиною першою статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина перша статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Водночас, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем не надано до суду належних доказів нелегітимності Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_4, зокрема доказів скасування Указу Президента України від 22.11.2017 року №386/2017 «Про призначення ОСОБА_4 Директором Державного бюро розслідувань» або зупинення його дії.

Натомість, колегія суддів зазначає, що ухвалою Верховного Суду від 26.03.2018 року у справі №800/567/17 за позовом ОСОБА_3 до Президента України Порошенка П.О. про скасування Указу від 22.11.2017 року №386/2017, повний текст якої наявний у Єдиному державному реєстрі судових рішень, провадження у вказаній справі закрито.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази незаконності Указу Президента України від 22.11.2017 року №386/2017, скасування або зупинення його дії, колегія суддів вважає посилання позивача про нелегітимність Директора Державного бюро розслідувань необґрунтованими.

Згідно ст.10 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" керівництво діяльністю Державного бюро розслідувань здійснює його Директор, який частину своїх повноважень реалізує спільно із першим заступником Директора Державного бюро розслідувань і заступником Директора Державного бюро розслідувань відповідно до частини другої статті 12 цього Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" Директор Державного бюро розслідувань, зокрема: несе відповідальність за діяльність Державного бюро розслідувань, зокрема законність здійснюваних Державним бюро розслідувань оперативно-розшукових заходів, досудового розслідування, додержання прав і свобод людини і громадянина; організовує роботу Державного бюро розслідувань, визначає обов'язки першого заступника і заступників Директора Державного бюро розслідувань; координує і контролює діяльність центрального апарату та територіальних органів Державного бюро розслідувань; затверджує структуру та штатну чисельність центрального апарату та територіальних органів Державного бюро розслідувань; здійснює інші повноваження, передбачені цим та іншими законами, у тому числі має право в межах своєї компетенції особисто реалізовувати повноваження Державного бюро розслідувань, визначені цим Законом.

За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - автоматизована система збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (стаття 3 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців").

Відповідно до частини 2 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» для державної реєстрації створення юридичної особи - державного органу подається заява про державну реєстрацію створення юридичної особи.

Колегія суддів зазначає, що вчинення Директором Державного бюро розслідувань ОСОБА_4 дій щодо проведення державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державного бюро розслідувань здійснено в межах наданих йому повноважень.

При цьому, відповідачем було дотримано правила подання документів для державної реєстрації органу державної влади, що підтверджується матеріалами реєстраційної справи Державного бюро розслідувань, а тому відсутні підстави для скасування рішення від 27.11.2017 року про державну реєстрацію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державного бюро розслідувань.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про скасування рішень Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_4 від 27.11.2017 року про призначення ОСОБА_5 першим заступником Директора Державного бюро розслідувань та про призначення ОСОБА_6 заступником Директора Державного бюро розслідувань, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Зазначена норма кореспондує з положеннями попередньої редакції Кодексу адміністративного судочинства України, статтею 6 якого передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушенні в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави ( частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України та норм Кодексу адміністративного судочинства України.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Між тим, звертаючись з даним позовом позивач просив скасувати рішення про призначення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на відповідні посади.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не є тією особою до якої буде застосовано оскаржувані рішення про призначення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на відповідні посади, а тому на породжують у позивача права на захист. Крім того, вказані рішення є правовими актами ненормативного характеру, тобто актами індивідуальної дії і стосуються призначення на посаду конкретних осіб, тобто виключно визначених у ньому суб'єктів, і встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до відповідних осіб, розраховані на одноразове застосування (призначення особи) і після реалізації вичерпали свою дію.

Оскільки обставини на які посилався позивач у адміністративному позові, а саме нелегітимність Директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_4 та як наслідок нелегітимність прийнятих ним дій та рішень визнані судом необґрунтованими, а також враховуючи те, що позивачем не обґрунтовано право свого звернення до суду з даним позовом, в частині скасування рішень про призначення ОСОБА_5 та про ОСОБА_6 на відповідні посади, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Також не підлягає задоволенню й вимоги позивача в частині зобов'язання відповідачів утриматися від здійснення своїх посадових прав та обов'язків, які фактично спрямовані на зупинення роботи Державного бюро розслідувань, оскільки рішення щодо призначення відповідних осіб на їх посади є чинними, а отже, вказані посадові особи мають відповідні обов'язки щодо виконання покладених на них завдань.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлений 12.12.2018 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І. Мєзєнцева