Справа № 826/13458/17
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2018-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 грудня 2018 року № 826/13458/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Добрівської Н.А.,

за участю секретаря судового засідання - Шаповалової К.В.,

та представників сторін:

від позивача - Дремлюги В.В.,

від відповідача - Повара О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Державної авіаційної служби України

до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України»

про стягнення 26 863 327,89 грн,

В С Т А Н О В И В:

Державна авіаційна служба України (далі по тексту також - позивач, Державіаслужба) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» (далі - відповідач, ПрАТ «АК «МАУ») про стягнення заборгованості зі сплати державних зборів до Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях у сумі 26 863 327,89 грн, за рахунками-фактурами ПрАТ «АК «МАУ» за перевезення пасажирів та багажу у період з липня 2014 року по січень 2015 року.

Мотивуючи своє звернення до суду із даним позовом позивач посилається на положення статті 12 Повітряного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 28.09.1993 року №819 «Про затвердження Положення про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях», якими Правове регулювання сплати державних зборів, в тому числі за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України та кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України, а також положення Бюджетного кодексу України і Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 року». Позивач вказує на те, що ПрАТ «АК «МАУ», надавши у липні 2014 року - січні 2015 року послуги з перевезення пасажирів і вантажів та отримавши від пасажирів і відправників вантажу державний збір (за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України; за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України), в порушення вимог законодавства не перерахувало відповідні збори до Державного бюджету України.

Ухвалою від 01.11.2017 року позовну заяву залишено без руху із визначенням терміну для позивача для усунення виявлених судом недоліків.

З огляду на подання позивачем належних доказів на підтвердження сплати судового збору, ухвалою від 20.11.2017 року відкрито скорочене провадження у адміністративній справі та надано строк відповідачу для надання заперечень, а від позивача витребувані додаткові матеріали по справі.

30.11.2017 року від відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду із даними вимогами.

Також 30.11.2017 року від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову, в яких повноважний представник висловлює свою позицію з приводу заявлених позивачем вимог і просить відмовити у його задоволенні. Обґрунтовуючи свої заперечення представник відповідача вказує на те, що станом на день звернення позивача до суду із даним позовом жодним законом не встановлено розміру та порядку сплати спірних державних зборів. Державіаслужбою не доведено обставини отримання ПрАТ «АК «МАУ» від пасажирів та відправників вантажу спірних державних зборів, що свідчить про безпідставність позовних вимог про їх стягнення. При визначені ставок спірних зборів позивачем не було враховано, що норми Положення № 819 не передбачають для українських авіаційних перевізників спірні державні збори та відповідно їх розмір, а державний збір за видачу дозволів на експлуатацію повітряних ліній не справляється принаймні з 07.10.2012, і відповідно додатковий показник цього збору не може бути застосований для нарахування таких зборів. Отже, дії Державіаслужби з нарахування спірних державних зборів з використанням ставки, яка встановлена для інших державних зборів, які навіть не справляються, є протиправними та не можуть бути покладені в основу вимоги Державіаслужби про сплату таких зборів відповідачем. З огляду на те, що чинне на момент виникнення спірних відносин законодавство не встановлювало строків сплати спірних зборів, у відповідача не могло виникнути заборгованості по їх сплаті, оскільки він не порушував відповідних строків. Також представник відповідача вказує на те, що жодним нормативно-правовим актом не визначено спосіб реалізації Державіаслужбою повноважень щодо забезпечення надходження державних зборів до Фонду у спірний період. Наведене засвідчує відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII, яким внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України - шляхом викладення його в новій редакції.

Пунктом 10 підпункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з наведеним, розгляд даної справи продовжено судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 15.12.2017 року.

28.12.2017 року від Державіаслужби надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до моменту прийняття Касаційним адміністративним судом Верховного Суду рішення по справі №К/800/9934/17. У задоволенні даного клопотання у підготовчому засіданні 22.05.2018 року судом відмовлено.

29.12.2017 року позивачем подано клопотання про зупинення провадження до прийняття Касаційним адміністративним судом Верховного Суду рішення у справі №826/17492/16.Дане клопотання у підготовчому засіданні було відкликано заявником, у зв'язку з чим залишено судом без розгляду.

08.02.2018 року представником позивача подано клопотання про об'єднання в одне провадження справ №№826/13438/17, 826/15267/17, 826/15268/17, 826/13458/17, 826/7916/17 за позовом Державіаслужби до МАУ про стягнення 79 423 426,38 грн, 25 593 875,24 грн, 15 293 829,55 грн, 883 420,44 грн відповідно до Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях. За результатами обговорення даного клопотання у підготовчому засіданні 22.05.2018 року судом відмовлено у його задоволені.

За наслідками дослідження питання щодо форми провадження, у якій має здійснюватись розгляд даної справи, суд, з урахуванням положень Кодексу адміністративного судочинства України в чинній редакції та клопотання учасників справи, прийшов до висновку щодо призначення справи до розгляду за правилами загального позовного провадження та про наявність підстав для призначення підготовчого засідання у даній справі, про що 27.03.2018 року постановлено відповідну ухвалу.

У підготовчому засіданні 22.05.2018 року судом також постановлено ухвалу про відмову у задоволені клопотання представника відповідача від 12.04.2018 року про залишення позову без розгляду з підстав відсутності у позивача процесуальної дієздатності.

12.04.2018 року представником відповідача також був поданий відзив на позовну заяву, який за своїм змістом є аналогічним поданим відповідачем 30.11.2017 року запереченням та містить посилання на положення Кодексу адміністративного судочинства України у редакції від 15.12.2017 року.

07.05.2018 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача.

Позивачем 02.05.2018 року подана відповідь на відзив, в якій уповноважений представник позивача, з посиланням на положення Конвенції про міжнародну цивільну авіацію 1944 року, Повітряного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України «Про створення Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях» від 28.09.1993 року за №819 та Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 30.11.2012 року №735, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 28.12.2012 року за №2219/22531, наголошує на законності викладених у позовній заяві вимог.

17.05.2018 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій, окрім викладених у прохальній частині позову вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованості зі сплати ПрАТ «АК «МАУ» рахунків-фактур за перевезення пасажирів та багажу у період з серпня 2016 року по січень 2017 року на загальну суму 85 079 218,86 грн.

У підготовчому засіданні 22.05.2018 року судом постановлено ухвалу про повернення заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог від 17.05.2018 року, яка ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 року залишена без змін.

За наслідками розгляду у підготовчому засіданні 03.07.2018 року клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі до набрання чинності рішенням Київського апеляційного адміністративного суду за результатами розгляду апеляційної скарги Державіаслужби на ухвалу Окружною адміністративного суду міста Києва від 22.05.2018 року, - відмовлено у його задоволенні.

У підготовчому засіданні 03.09.2018 року судом постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження і призначення справи до розгляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні 24.10.2018 року судом постановлено ухвалу про залишення клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у справі №826/13438/17 у зв'язку з ненаданням доказів на його обґрунтування.

З аналогічних підстав судом 24.10.2018 року залишено також без розгляду клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи до отримання позивачем відповіді від Міжнародної організації цивільної авіації (ІСАО).

03.12.2018 року в судовому засіданні постановлена ухвала про відмову у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у справі №826/13438/17.

Під час розгляду справи по суті представник позивача позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити з урахуванням письмово викладеної позиції позивача.

Представник відповідача просив відмовити у задоволені позову, наполягаючи на безпідставності заявлених позивачем вимог.

Заслухавши наведені в обґрунтування позову доводи представника позивача та мотиви заперечень представника відповідача, ознайомившись з письмово викладеними позиціями учасників справи, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Державною авіаційною службою України на підставі звітів щодо діяльності ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» згідно з ліцензією на провадження господарської діяльності з надання послуг із перевезення пасажирів, вантажів повітряним транспортом, Відповідачу виставлено для сплати рахунки-фактури за перевезення пасажирів та багажу у період липня 2014 року по січень 2015 року на загальну суму 26 863 327,89 грн, а саме:

- №60 від 28.07.2014 року на суму 3 364 188,72 грн.;

- №123к від 28.07.2014 року на суму 740 840,62 грн.;

- №75 від 24.09.2014 року на суму 4 325 318,30 грн.,

- №86 від 27.10.2014 року на суму 3 817 450,86 грн.,

- №177к від 27.10.2014 року на суму 469 764,26 грн.,

- №180к від 04.11.2014 року на суму 873 847,76 грн.,

- №94 від 24.11.2014 року на суму 4 284 008,78 грн.,

- №191к від 24.11.2014 року на суму 401 309,92 грн.,

- №101 від 23.12.2014 року на суму 3 702 354,29 грн.,

- №211к від 23.12.2014 року на суму 438 238,22 грн.,

- №6 від 26.01.2015 року на суму 3 990 551,54 грн.,

- №15к від 26.01.2015 року на суму 455 454,62 грн.

Як зазначає позивач, розрахунок сум, визначених у виставлених рахунках-фактурах здійснювався ним відповідно до пунктів 5, 6 розділу ІІ додатку до Постанови Кабінету Міністрів від 28.09.1993 року №819 «Про створення Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях» (далі по тексту - Постанова №819), а саме рейси виконані:

- у межах України (у тому числі чартерні перевезення):

за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту, на 0,5 доларів США;

за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває, на 2,5 доларів США;

- міжнародних (за винятком чартерних перевезень):

за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту, на 2 долари США;

за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває, на 10 доларів США.

За твердженням позивача, ПрАТ «АК «МАУ» надавши у період з липня 2014 року по січень 2015 року послуги з перевезення пасажирів і вантажів та отримавши від пасажирів і відправників вантажу державний збір (за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України; за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України) не перерахувало у добровільному порядку відповідні збори до Державного бюджету України, що зумовило звернення з даним позовом до суду.

Оцінюючи правомірність тверджень позивача і вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного.

Державна авіаційна служба України є уповноваженим органом з питань цивільної авіації та діє відповідно до Положення про Державну авіаційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 року №520 (надалі - Положення №520).

Відповідно до частини 7 статті 12 Повітряного кодексу України та підпункту 19 пункту 4 Положення №520 Державіаслужба забезпечує надходження та використання коштів Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях.

Правове регулювання сплати державних зборів, в тому числі за кожного пасажира та відправників вантажу при здійсненні регулярних та чартерних рейсів позивач обґрунтовує статтею 12 Повітряного кодексу України та Постановою №819.

Згідно частин 4, 5, 9 статті 12 Повітряного кодексу України для забезпечення реалізації основних напрямів державної політики у сфері авіаційної діяльності та використання повітряного простору України, утримання та забезпечення діяльності уповноваженого органу з питань цивільної авіації з метою виконання покладених на нього завдань та функцій, участі та представництва України у міжнародних авіаційних організаціях та інших заходах діє Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях.

Надходженнями Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях є державні збори із суб'єктів авіаційної діяльності: за сертифікацію, реєстрацію, перереєстрацію об'єктів та суб'єктів авіаційної діяльності та супроводження їх діяльності; за надання прав на експлуатацію повітряних ліній; за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України; за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України; за вчинення офіційних дій, пов'язаних з наглядом у сфері цивільної авіації, у тому числі під час виконання польотів в інших державах за договорами фрахту/лізингу, які розраховуються залежно від кількості та маси повітряних суден, строків тимчасового базування за кордоном та регіонів виконання польотів; з авіаційної безпеки; з інших передбачених законом надходжень.

Перелік, розмір та порядок сплати державних зборів, порядок використання коштів Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях визначаються Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до пункту 4 закріпленого Постановою №819 «Положення про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях» у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (липень 2014 року - січень 2015 року), державні збори сплачуються юридичними і фізичними особами (далі - суб'єкти авіаційної діяльності) у розмірах згідно з додатком.

Водночас, порядок і строки сплати зборів ні Положенням, ні законами України не установлюються.

Додатком до затвердженого Постановою №819 Положення визначаються розміри державних зборів за надання державних послуг із сертифікації, реєстрації тощо.

В сформованих та пред'явлених рахунках Державіаслужба застосовує ставки збору, що містяться в Додатку в колонці «Державні послуги» розділу ІІ «Експлуатація авіаційної техніки» в пункті 5 «Видача дозволів на експлуатацію повітряних ліній», яким встановлено наступні розміри державного збору за Державну послугу - видача дозволів на експлуатацію повітряних ліній:

- у межах України (у тому числі чартерні перевезення): під час подання заяви - 63,2 неоподатковуваних доходів на місяць; за видачу документа (свідоцтва, сертифіката, тощо) - 25,4 неоподатковуваних доходів на місяць;

- міжнародних (за винятком чартерних перевезень): під час подання заяви - 140,8 неоподатковуваних доходів на місяць; за видачу документа (свідоцтва, сертифіката, тощо) - 400 дол. США за маршрут.

В даному пункті в останній колонці під назвою «Додаткові показники коригування розмірів державного збору» передбачено, що державний збір збільшується з розрахунку:

- у межах України (у тому числі чартерні перевезення): за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту, на 0,5 доларів США; за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває, на 2,5 доларів США;

- міжнародних (за винятком чартерних перевезень): за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту, на 2 долари США; за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває, на 10 доларів США.

З урахуванням доводів, викладених позивачем в обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду - попереднє звернення з такими вимогами до господарського суду і подальше закриття провадження у справі з підстав неможливості розгляду справи в порядку господарського судочинства (справа №910/7400/15-г за позовом Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Державної авіаційної служби України до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» про стягнення 26 863 327,89 грн)

), суд приходить до висновку про можливість визнання таких причин такими, що виникли з поважних причин, і, як наслідок не вбачає підстав для задоволення клопотань відповідача про залишення позову без розгляду.

Таким чином, позивач в спірних рахунках використовував ставки збору за видачу дозволів на експлуатацію повітряних ліній встановлені додатком до Положення «Про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях», затвердженого Постановою №819, який є підзаконним нормативно-правовим актом.

В той же час, в пункті 1 частини 2 статті 92 Конституції України закріплено, що виключно законами України визначаються система оподаткування, податки і збори.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковим кодексом України врегульовано відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з пунктом 9.4 статті 9 Податкового кодексу України встановлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

Згідно пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24.03.2005 року у справі №2-рп/2005, виконання конституційного обов'язку, передбаченого статтею 67 Конституції України, реалізується сплатою кожним податків і зборів. Встановлення системи оподаткування, податків і зборів, їх розмірів та порядку сплати є виключно прерогативою закону. При унормуванні цих суспільних відносин держава має право визначати механізми, які забезпечують платником належну сплату податків і зборів.

В пункті 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.2009 року №15-рп/2009 Судом зроблено висновок, що відповідно до конституційних положень право встановлювати (скасовувати) загальнодержавні податки і збори (обов'язкові платежі), включаючи ввізне мито та розмір тимчасової надбавки до діючих ставок ввізного мита, належить до законодавчих повноважень Верховної Ради України. Це виключне повноваження передбачає і право парламенту визначати всі елементи правового механізму регулювання податків і зборів (обов'язкових платежів), у тому числі податкову ставку (розмір податку на одиницю оподаткування) та строки справляння податку.

В той же час, у пункті 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 20.05.2010 року №14-рп/2010 зроблено наступні висновки: оскільки встановлення порядку сплати і розмірів податків і зборів є виключно прерогативою закону, права делегування законодавчої функції парламентом іншому органу влади (у даному випадку Кабінету Міністрів України) Основним Законом України не передбачено, таке делегування порушує вимоги Конституції України, згідно з якими органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на конституційні повноваження Верховної Ради України у сфері оподаткування конституційне повноваження Кабінету Міністрів України забезпечувати проведення податкової політики (пункт 3 статті 116 Конституції України) не передбачає права встановлювати загальнодержавні податки і збори (обов'язкові платежі) або визначати окремі елементи їх правового механізму регулювання.

Таким чином, відповідно до конституційних положень право встановлювати (скасовувати) загальнодержавні податки і збори (обов'язкові платежі) належить до законодавчих повноважень Верховної Ради України. Це повноваження передбачає і право парламенту визначати всі елементи правового механізму регулювання податків і зборів (обов'язкових платежів), у тому числі розмір та механізм справляння збору. Делегування законодавчої функції парламентом іншому органу влади порушує конституційний принцип поділу державної влади, що суперечить вимогам статті 6, частини другої статті 8, частини другої статті 19, частини першої статті 67, пункту 1 частини другої статті 92 Конституції України.

Зі змісту наведених норм Конституції України, а також висновків Конституційного Суду України, слідує, що право встановлювати (скасовувати) загальнодержавні податки і збори (обов'язкові платежі) належить до повноважень Верховної Ради України виключно шляхом прийняття відповідних законів. При цьому, це повноваження передбачає і право парламенту визначати всі елементи правового механізму регулювання податків і зборів (обов'язкових платежів): розмір, строки, порядок (механізм) справляння податку (збору), тощо.

З огляду на обов'язкові до застосування норми Конституції України а також зважаючи на законодавчо закріпленого порядку, строків та розміру сплати спірного збору, у відповідача відсутній обов'язок по його сплаті.

До того ж, на момент виникнення спірних правовідносин ні затверджене Постановою №819 Положення, ні додаток до нього не містили таких окремих видів державних зборів як збір за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України та збір за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України і не регулювали періодичність та порядок їх сплати. Натомість, у вказаному Положенні ці види державних зборів віднесено до складу збору за надання прав на експлуатацію повітряних ліній, який підлягає сплаті під час подання заяви та при видачі документа (свідоцтва, сертифіката тощо) (п.5 Положення про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях, затвердженого Постановою №819).

Наведене є додатковою підставою для визнання незаконними дії позивача щодо формування та пред'явлення ПрАТ «АК «МАУ» рахунків-фактур про сплату вказаних зборів за спірний період.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що і сам збір за надання дозволу на право експлуатації повітряної лінії міг справлятись лише до 07 жовтня 2012 року.

Так, справляння збору за надання прав на експлуатацію повітряних ліній передбачено пунктом 2 частини 5 статті 12 Повітряного кодексу України.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Повітряного кодексу України передбачено, що збори, які визначені пунктами 1 та 2 частини 5 статті 12 цього Кодексу, справляються до набрання чинності законом про адміністративні послуги та іншими законами, що регулюють справляння відповідних зборів відповідно до пункту 2 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України.

Пунктом 2 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України в редакції, чинній до 01.01.2014 року передбачалось, що збори (плата, внески), не встановлені цим Кодексом як загальнодержавні або місцеві, але встановлені законодавчими актами України як обов'язкові платежі до набрання чинності цим Кодексом, справляються за правилами, встановленими цими законодавчими актами України, до набрання чинності законом про адміністративні послуги та іншими законами, що регулюватимуть справляння відповідних зборів (плати, внесків).

Частиною 5 статті 20 Закону України «Про адміністративні послуги», який набрав чинності 07.10.2012 року, визнано таким, що втрачає чинність з 01.01.2014 року пункт 2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Відтак, з 07.10.2012 року збір за надання дозволу на право експлуатації повітряної лінії не справляється.

Відсутність законодавчо визначеного порядку нарахування спірних державних зборів установлена також судом при розгляді справи між тими з сторонами (постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.11.2016 року у справі №826/11299/14, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 22.12.2016 року та Вищого адміністративного суду України від 14.03.2017 року).

Посилання позивача на пункти 3, 4 частини 5 статті 12 Повітряного кодексу України, які, на переконання позивача, свідчать про законодавче встановлення спірного збору, суд визнає помилковими з підстав відсутності у Повітряному кодексі України всіх обов'язкових елементів правового механізму регулювання зборів із суб'єктів авіаційної діяльності за надання адміністративних послуг (ставки, строки та порядок сплати), що відповідно до наведених висновків Конституційного Суду України, є перешкодою для їх справляння з відповідних суб'єктів (платників), в тому числі і з відповідача.

До того ж, як вбачається з матеріалів справи, позивачем складено рахунки на сплату спірних зборів саме на підставі пунктів 5, 6 розділу II Додатку до Положення про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях, затвердженого Постановою №819, а не на підставі пунктів 3, 4 частини 5 статті 12 Повітряного кодексу України.

Не заслуговують на увагу і посилання позивача на положення пункту 10 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, відповідно до якого, зокрема, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України застосовуються в частині, що не суперечить цьому Кодексу, до прийняття відповідних актів згідно з вимогами цього Кодексу.

Так, наведеним пунктом Перехідних положень Податкового кодексу України передбачено, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, Державної податкової адміністрації України та інших центральних органів виконавчої влади, прийняті до набрання чинності цим Кодексом на виконання законів з питань оподаткування, та нормативно-правові акти, які використовуються при застосуванні норм законів про оподаткування (в тому числі акти законодавства СРСР), застосовуються в частині, що не суперечить цьому Кодексу, до прийняття відповідних актів згідно з вимогами цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту Постанови №819, така прийнята на виконання розпорядження Президента України від 30.12.1992 року «Про заходи щодо забезпечення міжнародної авіаційної діяльності України».

Отже, зважаючи на те, що Постанова №819 не є нормативно-правовим актом, який прийнятий на виконання законів з питань оподаткування, то пункт 10 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України не може бути застосованим до спірних правовідносин.

Також однією з підстав для визнання незаконними дії Державіаслужби України з нарахування спірних зборів з використанням ставки, що встановлена для інших державних зборів, які, як встановлено не справляються, є та обставина, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.11.2017 року у справі №826/17492/16, яка набрала законної сили згідно ухвал Київського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2017 року та Вищого адміністративного суду України від 16.05.2017 року, визнано незаконними та нечинними з 01.01.2014 року положення пунктів 5, 6 розділу II Додатку до Положення про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях, затвердженого Постановою №819, власне на підставі яких і здійснювався Позивачем розрахунок сум, визначених у виставлених рахунках-фактурах.

Стосовно посилань позивача на норми міжнародного права, а саме положення статті 15 Конвенції про міжнародну цивільну авіацію 1944 року, суд зазначає наступне.

10 серпня 1992 року Україна приєдналась до Конвенції про міжнародну цивільну авіацію 1944 року.

Відповідно до статті 15 Конвенції («Аеропортові і подібні їм збори») кожен аеропорт у Договірній державі, відкритий для громадського користування її національними повітряними суднами, відкритий також, з урахуванням положень Статті 68, на однакових умовах для повітряних суден усіх інших Договірних держав. Такі самі однакові умови застосовуються при користуванні повітряними суднами кожної Договірної держави всіма аеронавігаційними засобами, включаючи радіо- і метеорологічне забезпечення, які можуть бути надані для суспільного користування з метою забезпечення безпеки та оперативності аеронавігації. Будь-які збори, що можуть стягуватися або дозволені для стягування Договірною державою за користування такими аеропортами та аеронавігаційними засобами повітряними суднами будь-якої іншої Договірної держави, не перевищують: а) щодо повітряних суден, не зайнятих у регулярних міжнародних повітряних сполученнях, - зборів, які стягувалися б зі своїх національних повітряних суден того самого класу, зайнятих в аналогічних сполученнях; і b) щодо повітряних суден, зайнятих у регулярних міжнародних повітряних сполученнях, - зборів, які стягувалися б зі своїх національних повітряних суден, зайнятих в аналогічних міжнародних повітряних сполученнях. Інформація про всі такі збори публікується і повідомляється Міжнародній організації цивільної авіації, при цьому за заявою зацікавленої Договірної держави збори, що стягуються за користування аеропортами та іншими засобами, підлягають розгляду Радою, яка представляє по них доповідь і дає рекомендації для розгляду зацікавленою державою або державами. Жодна Договірна держава не стягує будь-яких мита, податків або інших зборів лише за право транзиту через її територію або вліт на її територію, або вильоту з її території будь-якого повітряного судна Договірної держави або присутніх на ньому осіб, або майна.

Отже, зі змісту статті 15 Конвенції вбачається, що:

- до відома ІКАО доводиться та публікується інформація не про всі збори, а лише про збори за користування аеропортами та аеронавігаційними засобами (аеропортові та подібні їм збори);

- незалежно від запровадження будь-яких аеропортових зборів, стягнення зборів лише за сам факт вльоту/вильоту на/з території держави осіб/майна не допускається.

Таким чином, стягнення збору за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України та за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України, лише за сам факт вильоту/прильоту з/на територію України суперечить положенням міжнародного договору, який є частиною національного законодавства та має пріоритет над ним.

Враховуючи наведене в сукупності, оцінивши доводи учасників справи в контексті наведених вище вимог законодавства, а також зважаючи на те, що з 01.01.2014 року положення Постанови №819 на підставі яких позивач нараховував до сплати відповідачу спірні державні збори за липень 2014 року - січень 2015 року, визнано нечинними, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо інших доводів учасників справи, судом наголошується, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

В силу статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись вимогами ст.ст.2, 3, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені адміністративного позову Державної авіаційної служби України відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржено за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя: Н.А. Добрівська