Справа № 0540/8467/18-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року справа № 0540/8467/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Шишова О.О., Блохіна А.А., секретар судового засідання Романченко Г.О., за участі представника відповідача Василенка В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року (повне судове рішення складено 05 жовтня 2018 року у м. Слов'янську) по справі № 0540/8467/18-а (суддя в І інстанції Череповський Є.В.) за позовом ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Південний фінансовий партнер" про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ДВС) про визнання протиправними та скасування постанов про стягнення виконавчого збору, відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що будь-яка з умов для здійснення розрахунку 10-ти відсоткового виконавчого збору, що підлягав би стягненню з позивача не настала. Зокрема, в перебігу виконавчого провадження № 53816437: будь-які суми з позивача не стягнуто, будь-які суми позивачем нікому не поверталися, будь-яке майно боржника стягувачу за виконавчим документом не передавалося. Більш того, висновок про борг позивача розміром у 32 386 982, 68 грн. є вигаданим, адже виконавчий документ таких відомостей не містить. Крім того, в умовах чинності ухвали про зупинення стягнення за виконавчим написом, протиправно та з перевищенням влади прийнято постанову про поновлення вчинення виконавчих дій. Протиправне поновлення вчинення виконавчих дій, в період судового зупинення стягнення, в свою чергу створило умови для подальшого прийняття протиправних постанов про повернення виконавчого документа стягувачу та стягнення виконавчого збору, отже просила суд:

-визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 14 серпня 2018 року ВП № 53816437;

-визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавцявідділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження від 17 серпня 2018 року ВП № 57028553;

-визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника від 22 серпня 2018 року ВП № 57028553;

-визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт коштів боржника від 03 вересня 2018 року ВП № 57028553;

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 14 серпня 2018 року ВП № 53816437. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено (а.с.180-182).

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначені доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, зокрема, апелянт, посилаючись на практику Верховного Суду в аналогічних спорах, наголошує, що постанову про стягнення виконавчого збору у сумі 3242698,26 грн. винесено у відповідності до вимог статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.210-217).

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Інші особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не з'явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. При цьому заява представника позивача про відкладення розгляду справи у зв'язку з його зайнятістю в іншому судовому процесу ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду, постановленою на місці в судовому засіданні, була залишена без задоволення з огляду на те, що, по-перше, ним не було подано достатніх доказів поважності відсутності в апеляційному суді, а по-друге, положеннями частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Слід зазначити, що явка представника позивача не визнавалась судом обов'язковою.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що виконавчим написом №1199, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зима Н.Ф. від 12 квітня 2017 року, запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - будівлю адміністративно-виробничого корпусу, будівлю прохідної, будівлю лукосховища, будівлю складу насіння № 2, будівлю складу ПММ, будівлю сушильного пункту, будівлю відділу гідро-очистки, будівлю пункту очистки насіння, будівлю складу для зберігання, будівлю складу для комбайнів, будівлю складу насіння № 1, будівлю гаражу, будівлю котельні, будівлю вбиральні на 2 очка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_2. За рахунок коштів, отриманих від реалізації вищевказаного нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний фінансовий партнер» у розмірі: 19 999 997,28 грн. - прострочена заборгованість за основним боргом, 2 480 398,96 грн. - нараховані прострочені проценти за користування кредитною лінією по 14 лютого 2016 року включно, 9 906 586,44 грн. - пеня за період з 25 березня 2015 року по 14 лютого 2016 року включно.

Згідно постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 21 квітня 2017 року ВП №53816437 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису №1199, виданого 12 квітня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зима Н.Ф.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року по справі № 761/15949/17 вжито заходи по забезпеченню позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний фінансовий партнер» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису №1199, виданого 12 квітня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зима Н.Ф., що перебуває на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому проваджені № 53816437.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25 червня 2018 року ВП № 53816437 зупинено вчинення виконавчих дій на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року по справі №761/15949/17.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 14 серпня 2018 року ВП № 53816437 поновлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №1199, виданого 12 квітня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зима Н.Ф.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 14 серпня 2018 року ВП №53816437 виконавчий напис №1199, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зима Н.Ф. від 12 квітня 2017 року, повернуто стягувачеві, у зв'язку із надходженням від останнього 10 серпня 2018 року заяви про повернення виконавчого документа стягувачу та зняття арешту з нерухомого майна.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 14 серпня 2018 року ВП №53816437 стягнуто з боржника ОСОБА_2 виконавчий збір у розмірі 3 242 698,26 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення сум коштів є здійснення державним виконавцем дій щодо фактичного стягнення з боржника на користь стягувача сум заборгованості. Оскільки в межах спірного виконавчого провадження фактичне стягнення з позивача не відбулося, тому у державного виконавця на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору були відсутні дані для розрахунку такого збору.

З такими висновками колегія суддів не погоджується та, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходить з наступного.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині задоволених позовних вимог. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Тобто, позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування постанов головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження від 17 серпня 2018 року ВП № 57028553, про арешт майна боржника від 22 серпня 2018 року ВП № 57028553, про арешт коштів боржника від 03 вересня 2018 року ВП № 57028553, стосовно яких місцевим судом відмовлено в задоволенні (що не оскаржено позивачем), не є предметом апеляційного перегляду, а судове рішення в цій частині має бути залишено без змін.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої та другої статті 74 Закону № 1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Частина третя статті 40 Закону № 1404-VIII визначає, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

В межах виконавчого провадження, що є об'єктом дослідження в цій справі, виконавчий документ було повернуто стягувачеві на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, тобто, Закон вимагає від державного виконавця у такому випадку (з урахуванням того, що відомості про стягнення виконавчого збору відсутні) винести постанову про стягнення виконавчого збору.

З огляду на зазначене апеляційний суд робить висновок, що частина третя статті 40 Закону № 1404-VIII є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила, встановлені частинами першою та другою статті 27 зазначеного закону - не можуть застосовуватися.

Тобто, місцевий суд не врахував що, стягувач звернувся з заявою про повернення виконавчого документу відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, у зв'язку з чим настають наслідки, які передбачені частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VIII - якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

При цьому, норми статті 27 вказаного Закону містять вичерпний перелік підстав та умов, за якими виконавчий збір не стягується, і до цього переліку обставини в цій справі не включені.

За такого правового врегулювання та обставин справи, колегія суддів зазначає, що виконавчий збір за своєю правовою природою є платою за вчинення дій, пов'язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою).

Слід зазначити, що в межах виконавчого провадження, що є об'єктом дослідження в цій справі, державним виконавцем було вчинено певних дій по виконанню виконавчого документа, зокрема, накладення арешту на майно боржника, що є заходом, який спонукає останнього до виконання своїх зобов'язань, передбачених виконавчим написом.

Аналогічна позиція висловлена в численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 02.05.2018 по справі №811/482/17, від 10.05.2018 у справі № 803/1178/17, від 30.05.2018 у справі № 808/3791/16 (номери судових рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень 73763877, 73902986 і 74375580 відповідно).

Колегія суддів не вбачає підстав відступати від даного висновку щодо застосування норм права, отже позовні вимоги про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору з підстав, визначених місцевим судом, задоволенню не підлягають.

Крім того, позивачем на підтвердження доводів протиправності постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору зазначено, що виконавчий документ не містить відомостей про борг у розмірі 32386982,68 грн.

Колегія суддів зазначене не бере до уваги, оскільки виконавчий напис від 12.04.2017 № 1199, на підставі якого було відкрито ВП № 53816437, містить розмір коштів, які підлягають стягненню від реалізації нерухомого майна, а саме 32386982,68 грн. (а.с. 15 зворотній бік).

Далі, на підтвердження своїх доводів щодо протиправності рішення відповідача про стягнення виконавчого збору, позивач наголошує, що відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року у справі № 761/15949/17 стягнення за виконавчим написом приватного нотаріуса від 12.04.2017, зареєстрованого у реєстрі за номером 1199, зупинено до розгляду справи № 761/15949/17.

На виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року у справі № 761/15949/17 державним виконавцем 25.06.2018 прийнято постанову про зупинення виконавчих дій.

В подальшому, на підставі заяви стягувача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Південний фінансовий партнер", про повернення виконавчого документа та зняття арешту майна, державним виконавцем поновлено виконавче провадження з метою вчинення виконавчий дій щодо повернення документа на підставі заяви сторони виконавчого провадження. У постанові про повернення виконавчого документу від 14.08.2018 зазначено: «припинити чинність арешту майна, накладеного постановою ВП № 53816437 від 21.04.2017».

В той же час, матеріали справи не містять доказів скасування постанов відповідача як про поновлення виконавчого провадження, так і про повернення виконавчого документа.

Відтак, доводи позивача про протиправне поновлення вчинення виконавчих дій, в період зупинення виконавчих дій судовим рішенням, що на його думку створило умови для подальшого прийняття протиправних постанов про повернення виконавчого документа від 14.08.2018 та стягнення виконавчого збору від 14.08.2018 є необґрунтованими та не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

В той же час, апеляційним судом встановлено, що з приводу стягнення тієї ж самої суми між тими ж самими сторонами виконавчого провадження ВП № 53816437 від 21.04.2017 існує ще одне виконавче провадження ВП № 53816318 від 21.04.2017, в межах якого були вчинені аналогічні дії іншим державним виконавцем (відкриття виконавчого провадження, його зупинення, поновлення, повернення виконавчого документа і також прийнята постанова про стягнення виконавчого збору на ту саму суму 3 238 698,26 грн. виходячи із суми стягнення 32 386 982,68 грн.).

Зазначене суперечить вимогам статті 30 Закону № 1404-VIII, згідно яких виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Порушення цих правил державним виконавцем може обумовити стягнення виконавчого збору в подвійному розмірі, що не допускається законодавством та суперечить його принципам.

Оскільки виконавче провадження ВП № 53816318 від 21.04.2017 відповідно до його номеру (бо дати відкриття в обох провадженнях ідентичні) є першим по відношенню до виконавчого провадження ВП № 53816437 від 21.04.2017, що є об'єктом дослідження в цій справі, постанова про стягнення виконавчого збору в останньому провадженні підлягає скасуванню з огляду на наведене вище.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до вимог ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни судового рішення в частині, яка оскаржена в апеляційному порядку.

Частиною четвертою цієї статті передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - змінити в мотивувальній частині.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року у справі № 0540/8467/18-а - змінити в мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року у справі № 0540/8467/18-а - залишити без змін.

Повне судове рішення - 17 грудня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

А.А. Блохін

О.О. Шишов