Справа № 0240/2168/18-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0240/2168/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Чернюк А.Ю.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

12 грудня 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Граб Л.С. Гонтарука В. М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представників позивача: Антощука В.Д., Сироїжко Т.Г.

предстааників відповідача: Козлачкової Ю.В., Зіньківської О.М., Шаталюка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року (повний текст якого складено 20 серпня 2018 року у м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом приватного підприємства "Будівельник-А" до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

у липні 2018 року позивач - ПП "Будівельник-А" звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позовні вимови мотивовані тим, що висновки відповідача, які відображені в акті перевірки № 2389/1401/31415124 від 30.05.2018 стосовно порушення позивачем п.п. 14.1.257 п. 14.1. ст.14, п.44.1, п.44.2 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст.134, п. 198.5 ст.198 ПК України, є безпідставними, а відтак і оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Вінницькій області від 22.06.2018 № , № та № . Стягнуто на користь приватного підприємства "Будівельник А" 101230,08 грн (сто одна тисяча двісті тридцять гривень вісім копійок) судового збору, що був сплачений при зверненні до суду за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Вінницькій області.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Так, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не досліджено належним чином те, що господарські взаємовідносин ПП "Будівельник - А" із контрагентами-постачальниками товарів: ПП "Вінниця Трейд" та ФОП ОСОБА_7 не були реальними та не відображені в бухгалтерському та податковому обліку, оскільки, на думку відповідача, не підтверджено походження товару, фактичне переміщення (транспортування) придбаного товару - будівельних матеріалів. Крім того, в порушення вимог п. 44.1 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст.134 ПК України позивачем включено до складу собівартості реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) витрати по списанню будівельних матеріалів, які не підтверджені первинними документами.

26 листопада 2018 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому останній вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги та просили скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представники позивача в судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, на підставі наказу ГУ ДФС у Вінницькій області від 11.04.2018 № 2099 проведена планова виїзна документальна перевірка ПП "Будівельник-А" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, валютного законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, з питань єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2017.

За результатами проведеної перевірки складено відповідний акт № 2389/1401/31415124 від 30.05.2018.

Відповідно до висновків акта під час перевірки встановлено, зокрема, порушення ПП "Будівельник-А":

п. 44.1 ст. 44, п.п. 134.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, ст.ст. 1-9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 "Запаси", Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 "Доходи", Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", а саме заниження податку на прибуток у періоді, що перевірявся, на загальну суму 1111911 грн., в т. ч.: за 2015 рік - 55836 грн., за 2016 рік - 641881 грн., за 2017 рік - 414194 грн., в т.ч. за І квартал 2017 року - 15656 грн., за II квартал 2017 року - 226738 грн., III квартал 2017 року - 56525 грн., IV квартал 2017 року - 115275 гри.;

п. 198.1., п. 198.2. п. 198.5, п. 198.6 ст. 198, п. 199.1 ст. 199, п. 201.1 ст. 201 ПК України, а саме заниження податку на додану вартість за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 всього у сумі 3771350 грн., в т. ч. за березень 2015 року на 46049 грн., травень 2015 року на 353 грн., червень 2015 року на 38809 грн., серпень 2015 року на 1830 грн., жовтень 2015 року на 22511 грн., листопад 2015 року на 11605 грн., грудень 2015 року на 285797 грн., лютий 2016 року на 13782 грн., березень 2016 року на 116661 грн., квітень 2016 року на 1013645 грн., червень 2016 року на 96793 грн., липень 2016 року на 79569 грн., серпень 2016 року на 37745 грн., вересень 2016 року на 564239 грн., жовтень 20016 року на 138275 грн., листопад 2016 року на 30971 грн., грудень 2016 року на 265912 грн., березень 2017 року на 84421 грн., квітень 2017 року на 101846 грн., червень 2017 року на 489758 грн., серпень 2017 року на 129701 грн., вересень 2017 року на 325498 грн., жовтень 2017 року на 159511 грн., грудень 2017 року на 624350 грн.;

п. 198.5 ст. 198, п. 201.10 ст. 201, п. 120-1.2 ст. 120-1 ПК України, а саме відсутність виписки та реєстрації податкових накладних.

На підставі акта перевірки 22.06.2018 контролюючим органом прийняті податкові повідомлення-рішення № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток в загальному розмірі 1375930 грн., з них 1111911 грн. податкового зобов'язання та 264019 грн. штрафні (фінансові санкції); № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в загальному розмірі 4651185 грн., з них 3720948 грн. податкового зобов'язання та 930237 грн. штрафні (фінансові санкції); № , яким застосовано штраф на загальну суму 721557 грн. за платежем податок на додану вартість.

Вважаючи прийняті податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведена правомірність прийнятих ним оскаржуваних рішень, натомість позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з п. 44.1 ст. ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" № 996-XIV від 16.07.1999 визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Тобто, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

За приписами п.п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.3. ст. 198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг (п. 198.1. ст. 198 ПК України), а згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

З огляду на зазначені положення ПК України слід прийти до висновку, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування ПДВ мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Крім того, визначальною ознакою господарської діяльності є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Даючи правову оцінку доводам апелянта про те, що господарські взаємовідносини позивача із контрагентами-постачальниками товарів: ПП "Вінниця Трейд" та ФОП ОСОБА_7, не були реальними та не відображені в бухгалтерському та податковому обліку, оскільки не підтверджено походження товару, фактичне переміщення (транспортування) придбаного товару - будівельних матеріалів, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Так, доводи апелянта зводяться до того, що неможливо підтвердити поставку будівельних матеріалів ПП "Вінниця Трейд" на ПП "Будівельник - А" за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 в сумі 4422700,07 грн. та поставку будівельних матеріалів ФОП ОСОБА_7 на ПП "Будівельник-А" за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 в сумі 1754583,42 грн., оскільки будівельні матеріали одержані не від вказаних контрагентів, а позивачем сформовано актив за рахунок надходження запасів з джерела невідомого походження, а тому дані будівельні матеріали є безоплатно отриманими.

При цьому, нереальність здійснення господарських операцій обґрунтовується податковою інформацією баз даних підсистеми "Аналітична система" інтегрованої інформаційної системи ДФС "Податковий блок", Єдиного реєстру податкових накладних, в тому числі у розрізі номенклатури товару, що була використана під час перевірки відносно постачальників позивача, відповідно до якої контрагенти не подають жодних звітів та декларацій, встановлено відсутність трудових ресурсів, технічних ресурсів, в зв'язку з чим первинні документи податкового обліку позивача податковий орган не визнав первинними в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Водночас, з матеріалів справи слідує, що між ПП "Будівельник-А та ПП "Вінниця Трейд" укладені договори № 23-10-15 від 23.10.2015 та № 30-03-17 від 30.03.2017, відповідно до яких ПП "Вінниця Трейд" - Продавець зобов'язується передати у власність Покупця Товар, найменування (асортимент) Товару, його кількість, ціна, загальна вартість, строки поставки узгоджуються Сторонами і вказуються у рахунках, які є невід'ємною частиною Договору. В Договорах також зазначено, що поставка Товару - відвантаження і надання Товару у розпорядження Покупця (одержувача) відбувається на умовах CPT склад покупця, якщо інше не обумовлено додатково. Ціна Товару визначається на базі діючого прайс-листа Покупця Сума Договорів складає 500000 грн. кожний.

Також між ПП "Будівельник-А" та ФОП ОСОБА_7 укладені договори № ДВ-24/03/1 від 24.03.2016 та №13/11/01 від 13.11.2015, відповідно до яких ФОП ОСОБА_7 - Постачальник зобов'язується передати Товар у власність Покупця, який зобов'язується прийняти даний товар і оплатити його вартість на умовах, передбачених договором. Умови поставки: шляхом самовивозу за рахунок Покупця.

На підтвердження виконання умов вказаних Договорів, позивачем до перевірки надано видаткові накладні, податкові накладні, в яких визначено сторону та продавця, найменування товару, кількість, ціна за одиницю, загальна вартість без та з ПДВ; платіжні доручення, а також оборотні відомості про рух коштів на рахунках ПП "Будівельник-А", які підтверджують факт отримання від ПП "Вінниця Трейд" та ФОП ОСОБА_7 відповідних будівельних матеріалів, що належним чином відображено за даними бухгалтерського та податкового обліку позивача.

Фактично позиція апелянта про нереальність взаємовідносин між ПП "Будівельник-А" та вказаними контрагентами ґрунтується наявною щодо цих контрагентів податковою інформацію та розбіжностями в податкових зобов'язаннях. Так, відповідно до інформації з ЄРПН, ПП "Вінниця Трейд" в перевіряємому періоді придбавало лише паливно-мастильні матеріали і придбання будь-яких будівельних матеріалів відповідно до баз даних ДФС у підприємства відсутнє. Аналогічна ситуація склалася і з ФОП ОСОБА_7, оскільки відповідно до інформації з ЄРПН в перевіряємому періоду у останнього відсутнє придбання або імпортування будівельних матеріалів, що відповідає номенклатурі та коду УКТЗЕД реалізованому на ПП "Будівельник-А".

Крім того, в акті перевірки зазначено, що згідно даних інформаційних систем ДФС України зафіксовано відсутність у контрагентів позивача необхідних умов для здійснення задекларованих позивачем господарських операцій, а саме відсутність основних фондів, трудових ресурсів, виробничого обладнання, транспортних засобів, а також відсутність суб'єктів господарювання за їх місцезнаходженнями.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що податкова інформація не може бути єдиним джерелом одержання даних для формування висновків про порушення платником, що перевіряється, вимог податкового законодавства.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для відображення у бухгалтерському обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують та підтверджують факти здійснення господарських операцій і які повинні мати визначені цим Законом та Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, обов'язкові реквізити.

Тобто, факт вчинення певних господарських операцій, правомірність подальшого відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку можливо досліджувати лише на підставі вивчення первинних документів платника податків. Для правильного вирішення спору також підлягає встановленню факт реальності поставки товару із з'ясуванням, зокрема, обставин щодо правосуб'єктності сторін господарського договору, можливості реальної поставки тощо. Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток підприємств навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

При цьому, з урахуванням норм статей 61 та 44 ПК України, саме на контролюючі органи покладається обов'язок контролювати правильність формування даних податкового обліку платників податків, у тому числі щодо правильності складення та достовірності первинних документів.

При укладені договорів головним для суб'єкта господарювання є предмет договору, цінова політика, строки та спосіб доставки (виконання) предмету договору, розрахунки по договору (угоді), а також реєстрація постачальника як суб'єкта господарювання та допоміжна інформація про реєстрацію платником податку на додану вартість у органах податкової служби, а відтак відповідач не має права наполягати на отримані додаткової інформації позивачем від його контрагентів - постачальників товарів (робіт, послуг).

Варто також зазначити, що порушення контрагентами позивача вимог податкового законодавства та дисципліни складання первинних документів не може слугувати підставою для зменшення добросовісному суб'єкту господарювання суми податкового кредиту з податку на додану вартість.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 10 вересня 2018 року по справі №826/25442/15 норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Між тим, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби мають викладатися в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів. При цьому, в акті відсутні факти, які свідчили б про те, що зміст договорів не відповідає дійсним намірам сторін, та що ці наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за фінансово-господарськими результатами виконання зазначених договорів. Зазначені договори спрямовані на реальне настання наслідків, обумовлених ними, та відповідають положенням цивільного, господарського і податкового законодавства.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що незабезпечення контрагентами належної кількості працюючих, відсутності виробничого обладнання, транспортного та торгівельного обладнання, сировини та матеріалів для здійснення основного виду діяльності та у зв'язку із неподанням балансу підприємства, відсутність будь-якої інформації про основні кошти, наявні складські приміщення, наявність автомобільного чи іншого транспорту, а також устаткування, що необхідне для здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства не спростовують реальності виконання господарських операцій.

Щодо посилань апелянта на відсутність товарно-транспортних накладних постачання товару, то в даному випадку суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Факт відсутності ТТН або заповнення не всіх її розділів не є достатнім аргументом, який доводить нереальність господарської операції. Наявність або відсутність товарно-транспортних накладних є лише дотриманням або порушенням правил перевезень автомобільним транспортом, які не пов'язані з дотриманням вимог податкового законодавства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність ТТН не спростовує факту здійснення господарської операції між позивачем та його контрагентами.

Що ж до посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 06 червня 2018 року по справі №П/811/2247/14, то колегія суддів зауважує, що висновок суду касаційної інстанції, що за відсутності доказів фактичного перевезення як-то: товарно-транспортних накладних на вантаж, паспортів маршруту, ліцензії на здійснення перевезень, інших доказів, які б містили інформацію про найменування та кількість вантажу, який перевозився, місце його навантаження та розвантаження, маршрут перевезення, методику розрахунку вартості транспортних послуг, вказує на недоведеність реального характеру господарської операції саме для поставки транспортних послуг, в той час як в контексті розгляду даної справи, позивачу надавалися послуги щодо поставки будівельних матеріалів і контролюючим органом заперечується виключно факт транспортування вказаних будівельних матеріалів у зв'язку із відсутністю у позивача товарно-транспортних накладних на вантаж. Тобто, зазначена позиція Верховного Суду висловлена за інших обставин справи, а відтак і не може бути врахована в межах розгляду даної справи.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що перевезення товару відбувалося шляхом самовивозу за рахунок ПП "Будівельник-А" транспортним засобом, який переданий підприємству відповідно до укладених договорів позички.

Так, ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилами ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Як вже зазначалось вище, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Виконання в повному обсязі умов укладених договорів позивачем з контрагентами підтверджується первинними документами, в той час як апелянтом не надано доказів визнання правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами у судовому порядку нікчемними, а також визнання недійними первинних бухгалтерських документів, що підтверджують їх виконання.

Також колегія суддів критично ставиться до посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 26 червня 2018 року по справі № 816/1422/17, оскільки висновок суду касаційної інстанції щодо того, що платник податків при виборі контрагента та укладенні з ним договорів має керуватись і належною обачністю, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій, зокрема формування податкового кредиту з ПДВ та його подальше бюджетне відшкодування ґрунтується, в тому числі, на наявності вироку суду по кримінальному провадженні, яким встановлено факт фіктивного підприємництва контрагента, в той час як у даній справі по контрагентам позивача відсутні вироки суду, якими було б встановлено факт фіктивного підприємництва ПП "Вінниця Трейд" та ФОП ОСОБА_7

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позиція податкового органу, викладена в акті перевірки щодо відсутності факту реального здійснення господарських операцій позивача з ПП "Вінниця Трейд", ФОП ОСОБА_7 є необґрунтованими.

Оцінюючи доводи апелянта стосовно включення до складу собівартості реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) витрат по списанню будівельних матеріалів, які не підтверджені первинними документами, колегія суддів зважає на таке.

Так, на стор. 25-27 акта перевірки зазначено, що на порушення п. 44.1 ст. 44, п.п. 134.1.1, п. 134.1 ст. 134 ПК України, ст. 1, ст. 9 Закону України " Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 року за №27/4248 (далі - Стандарт №16), Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 25 "Фінансовий звіт суб'єкта малого підприємництва" підприємством до складу собівартості реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) включено витрати по списанню будівельних матеріалів, які не підтверджені первинними документами. Таким чином підприємством завищено собівартість реалізованих послуг (Д-т рах. 791 К-т рах. 903) за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 по даних бухгалтерського обліку та відповідно, в звітах про фінансові результати (форма №2) на загальну суму 12 571 465 грн".

Колегія суддів критично ставиться до зазначеного висновку податкового органу, враховуючи, що позивачем відповідно до вимог Закону №996, Положення №88, Стандарту №16, наказів облікову політику підприємства на 2015-2017 роки, придбані будівельні матеріали на загальну суму 43 779 838 грн. (в тому числі 12 571 465 грн.), що підтверджено відповідними накладними. Крім того, використання (списання) будівельних матеріалів на витрати з відповідним відображенням за даними бухгалтерського обліку, позивачем проведено на підставі актів на списання, в яких зазначено назву будівельних об'єктів/робіт на які їх спрямовано, що підтверджується реєстром актів на списання будівельних матеріалів на загальну суму 43 779 838 грн.

Однак, зазначені обставини не досліджувались відповідачем в ході проведення перевірки та, як наслідок, не знайшли свого відображення в акті.

Крім того, як слідує з акта перевірки (стор. 30-37), підставою для нарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість за 2015-2017 роки в загальній сумі 2514294 грн (2015 рік - 344 912 грн, 2016 рік - 726 268 грн, 2017 рік - 1443114 грн) є, на думку відповідача, списання (використання) будівельних матеріалів на витрати не пов'язані з господарською діяльність на загальну суму 12 404 879 грн.

При цьому, відповідач посилається на норму п. 198.5 ст. 198 ПК України, відповідно до якої платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання, виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи 1 призначаються для їх використання або починають використовуватися: в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих, і необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Вищевказане, на думку відповідача, слідує з аналізу рахунків, оборотно-сальдових відомостей по рахунках бухгалтерського обліку 36 "Розрахунки з покупцями" в розрізі (субрахунків, 31 "Поточні рахунки" з субрахунками, 10 "Основні засоби", 634 "Податкове зобов'язання", які перевірені суцільним способом, актів приймання виконаних робіт, товарно-транспортних накладних, первинних документів по банку, податкових накладних, інших необхідних документів, які перевірено вибірковим способом.

З даного приводу суд апеляційної інстанції приймає до уваги ту обставину, що відповідачем неправомірно застосовано різний спосіб перевірки, а саме: перевірку відображення собівартості реалізованих (товарів, робіт, послуг) за даними бухгалтерського обліку за 2015-2017 роки проведено - суцільним способом, а перевірку актів приймання виконаних будівельних робіт (форми КБ-2в), які складені між позивачем та замовником ремонтно-будівельних робіт (форми КБ-2в) - вибірковим методом за період 2015-2017 роки, при цьому висновок відповідача ґрунтується на співставленні показників зазначених документів.

Так, апелянтом в ході перевірки не взято до уваги всі акти приймання виконаних будівельних робіт (Форма КБ-2в) за 2015-2017 роки, які належним чином відображено за даними бухгалтерського обліку позивача.

Відповідачем за 2015 рік не взято до уваги акти приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) по капітальному ремонту сільського клубу в с. Пултівці на суму 142 368,00 грн., по встановленню бордюрів на суму 70 000,0 грн., та інші. Аналізуючи зміст викладеної в акті перевірки інформації, а саме: про списання матеріалів згідно актів виконаних робіт в розрізі кварталів за 2015-2017 роки, про списання матеріалів за даними бухгалтерського обліку на собівартість і реалізованих робіт і послуг, слідує, що відповідач дійшов до необґрунтованого висновку про завищення витрат внаслідок безпідставно проведеного порівняння зазначеної інформації про списання матеріалів згідно даних бухгалтерського обліку за 2015-2017 роки (43 779838,00 грн) та актів приймання виконаних робіт за 2015-2017 роки (31 374 959,48 грн) (т. 2 а.с. 108-115).

Слід відзначити, що відповідно до п. 5 Стандарту №16, витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Згідно з п. 11 Стандарту 16 слідує, що собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.

Пунктом 12 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №18 "Будівельні контракти", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.04.2001, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.05.2001 за №433/5624 (далі - Стандарт №18) передбачено, що витрати за будівельним контрактом включають витрати, безпосередньо пов'язані з виконанням даного контракту та загальновиробничі витрати.

Відповідно до п. 13 Стандарту №18 до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з виконанням будівельного контракту, належать прямі матеріальні витрати, прямі витрати на оплату праці, інші прямі витрати (включаючи вартість виконаних субпідрядниками робіт) згідно з Стандартом № 16.

За приписами ч. 1, 3 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підприємства зобов'язані складати фінансову звітність на підставі даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до п. 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 (далі Положення №88), господарські операції відображаються у бухгалтерському регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Нормами п. 2.2 Положення №88 визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі, первинні документи).

Враховуючи вище зазначені норми законодавства слідує, що фінансова та бухгалтерська звітність підприємств (в тому числі собівартість реалізованих робіт та послуг) формується на підставі регістрів бухгалтерського обліку, які, в свою чергу, формуються на підставі первинних бухгалтерських документів.

Разом з тим, в акті перевірки відсутні записи щодо встановлених порушень бухгалтерського обліку в частині безпідставного (без наявності відповідного первинного документа) відображення інформації по рахунках бухгалтерського обліку №209, №221, №231, №26, №281, №3721, №631 та відповідно віднесення відповідних витрат на субрахунок №903 "Собівартість реалізованих робіт та послуг".

Так, відповідно до даних бухгалтерського обліку підприємства за 2015- 2017 роки по субрахунку №903 відображено собівартість реалізованих робіт (списання будівельних матеріалів) на загальну суму 43 545 265,13 грн. ( 2015 рік - 6442629,0 грн., 2016 рік - 18 530 385,89 грн., 2017 рік - 18 572 250,74 грн).

Зазначена сума витрат в повній мірі документально підтверджена відповідними приходними накладними та 468-ми актами на списання, в яких чітко визначено підстави для списання (із зазначенням об'єктів будівництва, на які використано відповідні будівельні матеріали).

Водночас, доводи апеляційної скарги не спростовують використання будівельних матеріалів на об'єкти будівництва, які зазначені в актах на списання (шляхом проведення контрольних обмірів, обстеження об'єктів будівництва), що призводить до необґрунтованого висновку контролюючого органу про використання будівельних матеріалів на загальну суму 12 404 879,0 грн. (які включені до загальної суми витрат в розмірі 43 545 265,13 грн. за 2015-2017 роки) на витрати, які не пов'язані з господарською діяльністю позивача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції, що визначення відповідачем собівартості реалізованих робіт за 2015-2017 роки лише на підставі будівельних матеріалів, які включені до актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) є неправомірним та суперечить вимогам п.п. 5, 11 Стандарту №16, п.п. 12, 13 Стандарту №18, ч. 1,3 ст. 9, ч. 1 ст. 11 Закону №996, в частині порядку формування регістрів бухгалтерського обліку та фінансової звітності Позивача впродовж 2015-2017 років.

Крім того, формування позивачем актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) проводилося відповідно до вимог Правил визначення вартості будівництва ДСТУ Б Д. 1.1-1:2013, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України від 05.07.2013 №293 (далі ДСТУ Б Д. 1.1 -1:2013) та Настанов щодо визначення прямих витрат у вартості будівництва (ДСТУ- Н Б.Д. 1.1 -2:2013), затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України від 27.08.2013 №405 (далі ДСТУ-Н Б Д.1.1-2:2013).

Так, зокрема, враховуючи те, що всіма без виключення будівельними контрактами (договорами), які товариство уклало із замовниками будівництва впродовж 2015-2017 років визначено вид договірної ціни, як тверда, при формуванні актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та довідок про вартість виконаних робіт (форма КБ-3), позивач дотримувався вимог п. 6.4.3 ДСТУ Б Д. 1.1-1:2013, яким передбачено, що за твердої договірної ціни взаєморозрахунки проводяться на підставі виконаних робіт та їх вартості, визначеної в договірній ціні.

Відповідно до вимог п. 3.15 ДСТУ Б Д. 1.1-1:2013 договірна ціна - це кошторис, яким визначається вартість робіт, узгоджена сторонами (замовником та підрядником) та обумовлена в договорі підряду.

Крім того, відповідно до вимог п. 6.3.2.2 ДСТУ Б Д. 1.1-1:2013 твердий кошторис (тверда договірна ціна) встановлюється незмінним на весь обсяг будівництва з наданням виконавцем робіт гарантій в тому числі фінансових, щодо реалізації проектних рішень в установлені строки за фіксовану ціну.

Враховуючи вищезазначене, формування позивачем актів приймання виконаних будівельних робіт (форми КБ-2в) при твердій договірній ціні з урахуванням фактичний витрат було б порушенням вимог п. 6.4.3 ДСТУ Б Д.1.1-1:2013.

З огляду на зазначене, вартість будівельних матеріалів, які визначені кошторисом відповідного об'єкта будівництва не є підставою для відображення фактичних витрат позивача за даними бухгалтерського обліку та фінансової звітності, а є лише лімітом коштів, в межах яких замовники будівництва мають право відшкодувати витрати підрядника.

За таких обставин, висновок відповідача про використання позивачем будівельних матеріалів на цілі, які не пов'язані з господарською діяльністю та, як наслідок, завищення витрат на суму 12 404 879,00 грн. і збільшення контролюючим органом податкових зобов'язань з ПДВ у за 2015-2017 роки в загальній сумі 2514294,00 грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 930237,00 грн. є протиправним, у зв'язку із чим позиція контролюючого органу про необхідність складання та реєстрацію податкових накладних на матеріали, які списані по завищенню собівартості послуг, та нарахування ПДВ по умовному продажу під час перевірки є помилковими.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними і підлягали скасуванню.

При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Натомість, оскаржуване рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 18 грудня 2018 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Граб Л.С. Гонтарук В. М.