Справа № 826/8242/18
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 грудня 2018 року № 826/8242/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві
провизнання протиправною та скасування постанови від 16.05.2018,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі-позивач/ ОСОБА_1.) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач), в якій просить суд визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Терещук Т.І., про стягнення виконавчого збору в сумі 267508,98 грн. від 16 травня 2018 року.

Позивач мотивує позовні вимоги тим, що державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувана присуджених сум за виконавчим листом від 19.02.2013 №2-4522/2011, сума боргу погашена в добровільному порядку боржником, зазначає, що не отримувала постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору, прийнятої державним виконавцем у межах наданих повноважень та на підставі чинного законодавства.

Справа розглянута в порядку письмового провадження, з огляду на наявне клопотання позивача, у відповідності до положень частини дев'ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності необхідності заслуховувати свідків чи експертів.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Телявським А.М. від 10.07.2015 відкрито виконавче провадження №48098960 з примусового виконання виконавчого листа №2-4522/2011, виданого 03.06.2015 Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 2675089,80 грн.

Постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Телявським А.М. від 10.07.2015 ВП №48098960 накладено арешт на майно боржника та оголошено заборони на його відчуження.

Відповідно до постанови від 16.05.2018 ВП №48098960 змінено сторону виконавчого провадження, а саме стягувача з ПАТ «Фідобанк» на ОСОБА_5.

16 травня 2018 року старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Терещук Т.І. прийнято постанову у ВП №48098960 про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до п. 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас, державним виконавцем, на підставі положень 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова від 16.05.2018 ВП №48098960 про стягнення з боржника (ОСОБА_1) виконавчого збору в розмірі 267508,98 грн.

Вважаючи вказану постанову про стягнення виконавчого збору протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

На час відкриття виконавчого провадження № 48098960 чинним був Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV«Про виконавче провадження», статтею 1 якого визначалося, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

На час прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця від 16.05.2018 про стягнення виконавчого збору набрав чинності Закон № 1404-VIII.

Відповідно до пунктів 6, 7 розділу XІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Отже, порядок прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 16 травня 2018 у виконавчому провадженні №48098960, що відкрите за постановою від 10 липня 2015 року, регулювався положеннями Закону №1404-VIII.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Положеннями вказаної статті визначено виключний перелік підстав за яких виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Крім того, частиною дев'ятою статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

З аналізу вказаної норми, суд приходить до висновоку, що частина перша та друга статті 27 Закону №1404-VIIIвстановлюють загальні правила стягнення виконавчого збору виконавцем.

Разом з тим, ця стаття передбачає винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується.

Згідно частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З огляду на зазначене, суд вважає, що частина третя статті 40 Закону №1404-VIII є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила встановлені частинами першою та другою статті 27 зазначеного закону - не можуть застосовуватися.

Аналізуючи норми вищенаведеного законодавства з примусового виконання судових рішень, суд приходить до висновку, що примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено законом. Під час вчинення виконавчих дій виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

При цьому, норми статті 27 вказаного Закону містять вичерпний перелік підстав та умови за якими виконавчий збір не стягується, зокрема, визначено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, за умови, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 808/3791/16 (провадження №К/9901/20636/18).

Як вбачається із матеріалів справи, стягувач 15 лютого 2018 року звернувся з заявою про повернення виконавчого документу відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, у зв'язку з чим настають наслідки які передбаченні частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII - якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

16.05.2018 року державним виконавцем на підставі положень статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 267508,98 грн.

Разом з тим, постановою від 16.05.2018 року державний виконавець, керуючись положеннями п.1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернув виконавчий лист стягувачу на підставі його заяви.

Суд вважає безпідставним доводи позивача про те що, Закон №1404-VIII не містить такого положення, як стягнення виконавчого збору незалежно від здійснення державним виконавцем заходів примусового виконання, а тому стягнення виконавчого збору можливе лише після здійснення державним виконавцем примусових заходів виконання, оскільки фактичного стягнення в рамках виконавчого провадження здійснено не було, стягнення грошових коштів за виконавчим листом не відбулося, а отже спірна постанова про стягнення виконавчого збору є передчасною та такою, що має бути скасованою.

Крім того, суд зазначає, що стягувач звернувся з заявою про повернення виконавчого документу відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, у зв'язку з чим настають наслідники які передбаченні частиною третьою статтею 40 Закону №1404-VIII - якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

Таким чином, у відповідача були правові підстави прийняти постанову про стягнення виконавчого збору.

Щодо посилань позивача, що виконавцем не було направлено копії постанови про відкриття виконавчого провадження (протилежного сторона відповідача не довела), що є порушенням. Однак, дані порушення не дають підстав для визнання незаконними оскаржуваної постанови, оскільки при надходженні виконавчого листа виконавець діяв згідно вимог законодавства. В той же час ,позивач не заявляв вимог про визнання протиправними дій відповідача, вимог про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття провадження.

Враховуючи наведе, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно винесено спірну постанову про стягнення виконавчого збору від 16.05.2018 ВП №48098960.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України та частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя С.К. Каракашьян