Справа № 1840/3534/18
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 грудня 2018 р. Справа № 1840/3534/18
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Шевченко І.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Мельник О.П.,
представника позивача - ОСОБА_2,
представника відповідача - ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Південного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання протиправним та скасування наказу в частині,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1В.) разом з іншими особами звернувся до суду з позовною заявою до Охтирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі Охтирське обєднане УПФУ Сумської області) та Охтирської міськрайонної філії Сумського обласного центру зайнятості (далі Охтирська міськрайонна філія СОЦЗ), в якій, крім іншого, просив визнати протиправним та скасувати наказ Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області від 04.07.2018 №3-ос «Про скасування наказів від 03.07.2018 № 11-ос, №12-ос, № 13-ос, № 14-ос, № 15-ос».
Ухвалою суду від 31.08.2018 у справі №1840/3262/18 дану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та виділено в самостійні провадження вимоги до Охтирської міськрайонної філії СОЦЗ (а.с.29-31). Крім того, даною ухвалою було витребувано ряд доказів у Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, державного реєстратора Тростянецької міської ради, публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Розгляд даної справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою суду від 17.09.2018 у справі №1840/3262/18 Охтирське обєднане УПФУ Сумської області було замінено його правонаступником, яким є Південне обєднане управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі відповідач, Південне обєднане УПФУ Сумської області), а також виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до Південного обєднаного УПФУ Сумської області про визнання протиправним та скасування наказу Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області від 04.07.2018 №3-ос «Про скасування наказів від 03.07.2018 № 11-ос, № 12-ос, № 13-ос, № 14-ос, № 15-ос» в частині, що стосується ОСОБА_1 (а.с.49-51).
Ухвалою суду від 19.09.2018 справу за позовом ОСОБА_1 до Південного обєднаного УПФУ Сумської області про визнання протиправним та скасування наказу Охтирського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області від 04.07.2018 №3-ос «Про скасування наказів від 03.07.2018 № 11-ос, № 12-ос, № 13-ос, № 14-ос, № 15-ос» в частині, що стосується ОСОБА_1, було прийнято до провадження, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання на 12.10.2018.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 04.07.2018 був звільнений із займаної посади в Охтирському обєднаному УПФУ Сумської області, у звязку з реорганізацією відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» на підставі поданої ним заяви від 03 липня 2018 року. В день звільнення 04.07.2018 йому було видано належним чином оформлену трудову книжку, копію наказу про звільнення та здійснено повний розрахунок за погодженням з Головним управлінням Пенсійного фонду України Сумської області (далі ГУ ПФУ Сумської області). Однак, звернувшись до Охтирської міськрайонної філії СОЦЗ з метою отримання статусу безробітного, йому було припинено реєстрацію та припинено допомогу по безробіттю, оскільки до служби надійшов лист від Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області про скасування наказу про його звільнення.
Вважає, що звільнення із займаної посади є законним та таким, що було здійснено у відповідності до норм чинного трудового законодавства. А оскаржуваний наказ не був виданий у робочий час, встановлений внутрішнім трудовим розпорядком, є незаконним та таким, що порушує конституційні права, зокрема, право на працю та право на соціальний захист.
Також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 650грн.
03.10.2018 від Південного обєднаного УПФУ Сумської області до суду надійшов відзив на позов з письмовими доказами на обґрунтування своєї позиції (а.с.57-59), в якому представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за необґрунтованістю. Так, у відзиві зазначив, що оскаржуваний наказ №3-о від 04.07.2018 відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки наказ про звільнення позивача від 03.07.2018 було прийнято з порушенням прав ОСОБА_1, оскільки останній був звільнений за п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» без пропонування вакантних посад.
Також представник відмітив, що 03.07.2018 до голови комісії з припинення ОСОБА_4 перейшли права та обовязки начальника управління, а тому вона мала всі повноваження на прийняття оскаржуваного наказу.
Крім того, представник заперечує факт подання позивачем заяви про звільнення близько 8год 30хв, 03.07.2018, оскільки з самого ранку до управління прибули представники Пенсійного фонду України та ГУ ПФУ Сумської області з метою доведення на той час начальнику управління ОСОБА_5 наказу про його звільнення. А тому вважає, що ОСОБА_5 не мав повноважень на видання наказу про звільнення ОСОБА_1
Оскаржуваний наказ був доведений до відома позивачу 04.07.2018, однак він відмовився від проставлення підпису про його ознайомлення та взяти його копію.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу відмітив, що представник позивача не є адвокатом, а тому такі витрати не підлягають відшкодуванню.
Крім того, представник заперечував проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
08.10.2018 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив (а.с.74-78), відповідно до якої просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Так, з посиланням на розяснення Головної державної інспекції праці Міністерства праці та соціальної політики України від 14.04.1999 № 13-1272, доводи відповідача стовно того, що звільнення з посади позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 в поданій заяві на звільнення та начальник управління в наказі на звільнення обґрунтовано керувались п.4 ч.1 ст.83 та п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».
Відмітив, що головою комісії з припинення управління не було прийнято справ та майно, у тому числі документи з кадрових питань, а тому видачу оскаржуваного наказу, вважає незаконним.
Також стверджував, що відповідачем не доведено оскаржуваний наказ до відома позивача у відповідності до вимог чинного законодавства.
Ухвалою суду від 12.10.2018 було відмовлено у задоволенні клопотання про розгляду справи за правилами загального позовного провадження та розгляд справи за клопотанням представника відповідача було відкладено на 09.11.2018 (а.с.81-82).
18.10.2018 від відповідача у справі до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив (а.с.87-88), в якому представник відповідача не погодився з викладеними аргументами позивача у відповіді на відзив з підстав, викладених у відзиві та просить відмовити у задоволенні позову, оскільки наказ голови комісії від 04.07.2018 №3-о «Про скасування наказів від 03.07.2018 № 11-ос, № 12-ос, № 13-ос, № 14-ос, № 15-ос» є таким, що виданий на підставі чинного законодавства. Стверджує, що наказ від 03.07.2018 про звільнення позивача було видано в порушення вимог трудового законодавства, без пропонування вакантних посад при звільненні, в той час як згідно штатного розпису такі посади були наявні.
В судовому засіданні 09.11.2018 було оголошено перерву до 22.11.2018, у звязку з витребуванням додаткових доказів у справі (а.с.97-98).
Ухвалою суду від 22.11.2018 судове засідання було відкладено на 04.12.2018, у звязку з клопотанням представника відповідача та викликом свідків (а.с.124).
В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Додатково позивачем та його представником надано квитанції про сплату витрат на правничу допомогу та акти виконаних робіт, у звязку з чим просили стягнути з відповідача загальну суму витрат на правничу допомогу в розмірі 1100,0грн.
Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив.
Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, свідків ОСОБА_5 (далі ОСОБА_5Д.), ОСОБА_6 (далі ОСОБА_6І.), ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4І.), ОСОБА_7 (далі - ОСОБА_7Ю.), ОСОБА_8 (далі - ОСОБА_8О.), дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи та обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного.
В судовому засіданні встановлено, що позивач з 15.02.2010 перебував на державній службі та працював у відповідача на різних посадах та з 28.10.2011 призначений на посаду головного спеціаліста відділу виконання бюджету, бухгалтерського обліку та контролю за використанням коштів головного бухгалтера (з 03.03.2014 відділ перейменовано на бюджетно-фінансовий відділ), в управління Пенсійного фонду України в м. Охтирці та Охтирському районі ( з 27.01.2016 - Охтирське обєднане УПФУ Сумської області), що підтверджується поясненнями сторін та копією трудової книжки (а.с.16-20).
Постановою від 21 грудня 2016року №988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» Кабінетом Міністрів України було прийнято рішення реорганізувати деякі територіальні органи Пенсійного фонду України шляхом приєднання до окремих органів Пенсійного фонду України за переліком згідно з додатком 2, у тому числі шляхом приєднання управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі та Великописарівського обєднаного управління Пенсійного фонду України до Охтирського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2018 року № 5 «Деякі питання реорганізації територіальних органів Пенсійного фонду України Сумської області» було відмінено вищезазначене рішення про реорганізацію Охтирського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області шляхом приєднання управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі та Великописарівського обєднаного управління Пенсійного фонду України.
Уряд прийняв рішення утворити Південне обєднане управління Пенсійного фонду України, реорганізувавши шляхом злиття Великописарівське обєднане управління Пенсійного фонду України, Охтирське обєднане управління Пенсійного фонду України, управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі, відповідні зміни були внесені у додатки 1, 2 до зазначеної вище постанови від 21.12.2016 №988.
На виконання зазначених постанов Уряду, керуючись наказом Пенсійного фонду України від 22 січня 2018 року №9, наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 24.01.2018 № 9 «Про заходи у звязку із утворенням Південного обєднаного управління Пенсійного фонду України», наказом Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області від 31.01.2018 №11 «Про заходи у звязку із утворенням Південного обєднання управління Пенсійного фонду України» було створено комісію з припинення Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області у складі голови комісії начальника управління ОСОБА_5 та 4-х членів комісії. Вказані обставини визнаються сторонами у справі та підтверджуються копіями опису документів, що надаються юридичною особою державному реєстратору (а.с.60), копією наказу від 31.01.2018 №11 (а.с.133).
В рамках проведення заходів, у звязку з утворенням Південного обєднаного УПФУ Сумської області начальником управління ОСОБА_5 було видано наказ від 14.06.2018 №48 про попередження працівників про майбутнє вивільнення, у звязку з реорганізацією управління (а.с.61-64).
В період дії двохмісячного строку попередження про наступне вивільнення, позивачем 03 липня 2018р. близько 8 години 30 хвилин було подано заяву на імя начальника Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області ОСОБА_5, з проханням скоротити строк попередження про наступне вивільнення і звільнити його з займаної посади, у звязку з реорганізацією, 04 липня 2018 року на підставі п.4 ч.1 ст. 83, п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (а.с.12).
03.07.2018 у період з 09години до 09години 30 хвилин начальником управління ОСОБА_5 було видано наказ від 03.07.2018 №14-ос «Про звільнення ОСОБА_1В.» (а.с.13), яким позивача звільнено з посади головного спеціаліста бюджетно-фінансового відділу, у вязку із реорганізацією, п.4 ч.1 ст.83 та п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Також вказаним наказом вирішено виплатити вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати та грошову компенсацію за 4 календарних дні невикористаної додаткової оплачуваної відпустки.
Вказані обставини, в частині часу подання заяви та виготовлення наказу про звільнення, підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, допитаних в судовому засіданні 09.11.2018 (а.с.95,96).
Так ОСОБА_5 з цього приводу пояснював, що до нього, як до начальника управління, який на той час виконував також повноваження голови комісії з припинення Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області відповідно до наказу ГУ ПФУ Сумської області від 24.01.2018 №9, з приводу скорочення строку попередження про наступне вивільнення працівників, в тому числі ОСОБА_1, попередньо 02.07.2018 заходила начальник відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи ОСОБА_6 Після узгодження цього питання в телефонному режимі з працівниками Національного агентства України з питань державної служби, Міністерства соціальної політики, Міністерства юстиції України, він повідомив ОСОБА_6 про наявність такого права у працівника. Наступного дня 03.07.2018 у період з 08год15хвилин до 08год30хвилин, йому ОСОБА_6 занесла на погодження, в тому числі заяву про звільнення позивача, та до 09год30хвилин, ним вже був підписаний наказ про звільнення ОСОБА_1 А близько 10 години, він навіть глянув на годинник, до нього зайшли працівники ГУ ПФУ Сумської області та Пенсійного фонду України з метою довести до його відома наказ про звільнення.
ОСОБА_6, надаючи пояснення в судовому засіданні, підтвердила той факт, що вона, як начальник відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи, попередньо 02.07.2018 заходила до начальника управління ОСОБА_5 з метою зясування можливості написання працівниками, які бажають звільнитися до закінчення строку попередження про наступне вивільнення, відповідних заяв. Отримавши через деякий час позитивну відповідь, наступного дня зранку нею були подані в тому числі заява ОСОБА_1 про звільнення. Приймаючи до уваги, що проекти накази вона підготувала завчасно, близько 9-9:30год наказ про звільнення позивача вже був підписаний ОСОБА_5
Поясненнями свідків ОСОБА_7 начальника відділу організації правової роботи юридичного управління ГУ ПФУ Сумської області та ОСОБА_8 начальника відділу внутрішнього аудиту управління аудиту та фінансового контролю ГУ ПФУ Сумської області, наданий в судовому засіданні 04.12.2018, підтверджено, що вони разом з працівниками Пенсійного фонду України до Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області прибули 03.07.2018 вже після 10години.
Вказані вище обставини встановлені в судовому засіданні та докази, спростовують твердження представника відповідача, викладеного у відзив, стосовно того, що працівники ГУ ПФУ Сумської області та Пенсійного фонду України прибули до Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області з самого ранку, у звязку з чим ОСОБА_1 не міг подати заяву о 8 годині 30хвилин. Будь-яких доказів на підтвердження своєї позиції відповідачем не надано. Оригіналу наказу від 03.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 для огляду в судовому засіданні відповідачем надано також не було, у звязку з вилученням (а.с.112-114), разом з тим, як вбачається з пояснень представника відповідача, наказ від 03.07.2018 про звільнення позивача був завізований 03.07.2018 всіма службами, в тому числі і нею особисто як начальником юридичного відділу.
Також в судовому засіданні встановлено, що наказом начальника ГУ ПФУ Сумської області від 03.07.2018 № 89 «Про призначення голів комісій з припинення територіальних управлінь» було призначено головою комісії з припинення Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області ОСОБА_4, заступника начальника управління. Доручено не пізніше наступного робочого дня з дня отримання наказу забезпечити державну реєстрацію зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДР), щодо голови комісії з припинення. Як пояснила в судовому засіданні 04.12.2018 свідок ОСОБА_4 перший заступник начальника, яка на той час виконувала обовязки заступника начальника Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області, 03.07.2018 близько 10 години їй зателефонувала ОСОБА_9 та повідомила, що до управління приїхали, в тому числі, представники ГУ ПФУ Сумської області. Після цього вона прибула до Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області (управління займало два приміщення) та ознайомившись з вказаним вище наказом і підготувавши необхідні документи вона поїхала до державного реєстратора Тростянецької міської ради з метою зареєструвати відповідні зміни в ЄДР щодо голови комісії з припинення. Такі зміни, як вбачається з досліджених матеріалів справи, були внесені реєстратором 03.07.2018 о 14години 51хвилин (а.с.128,131).
04.07.2018 за дорученням начальника управління ОСОБА_5 начальником бюджетно-фінансового відділу - головним бухгалтером ОСОБА_10 було зроблено запит на ГУ ПФУ в Сумській області щодо виплати вихідної допомоги та проведення повного розрахунку зі звільненими працівниками, крім інших, з ОСОБА_1, що підтверджується відповідним запитом (а.с.126,127) та поясненнями свідка ОСОБА_5
Трудову книжку з записом про звільнення, копію наказу про звільнення та довідку про нараховані суми, належні працівникові при звільненні від 04.07.2018 №5891/06-45 позивач отримала 04.07.2018, що підтверджуються поясненнями сторін, копією трудової книжки (а.с.16), копією довідки (а.с.17).
Цього ж дня 04 липня 2018 року в проміжок часу з 17 години 20 хвилин до 18 години 00 хвилин, відбулася передача документів, у тому числі наказів про звільнення позивачів, голові комісії з припинення управління ОСОБА_4, що підтверджується актом про передачу справ (а.с.18) та узгоджується з поясненнями всіх свідків, зокрема, щодо часу передачі справ. Однак, такий акт головою комісії з припинення підписаним не був.
04.07.2018 головою комісії з припинення ОСОБА_4 було видано наказ №3-о «Про скасування наказів від 03.07.2018 № 11-ос, № 12-ос, № 13-ос, № 14-ос, № 15-ос» (а.с.20,33,65), яким, в тому числі, було скасовано наказ від 03.07.2018 №15-ос «Про звільнення ОСОБА_1В.» - з метою приведення у відповідність до вимог ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» та ст.49-2 КЗпП України (а.с.33).
04.07.2018 у присутності, в тому числі, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 було складено акт, яким зафіксовано, що ОСОБА_1 відмовився від пропозиції ознайомитись з оскаржуваним наказом від 04.07.2018 №3-о, поставити підпис про ознайомлення та отримати його копію (а.с.21,34,66).
Після звільнення, позивач звернувся до Охтирської міськрайонної філії СОЦЗ зайнятості з метою отримати статус безробітної, однак, йому було повідомлено, що йому було припинено реєстрацію та припинено допомогу по безробіттю, оскільки встановлено факт зайнятості (а.с.19).
Надаючи правову оцінку правовим відносинам, що склались в даному випадку між сторонами у справі, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Частиною першою статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Відповідач, заперечуючи проти позову, стверджує, що наказ про звільнення ОСОБА_1 не відповідав вимогам ст. 87 Закону України «Про державну службу» та ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, а начальник управління ОСОБА_5 не мав повноваження щодо видання такого наказу, оскільки його виготовити до прибуття працівників ГУ ПФУ в Сумській області не мав можливості.
Однак, такі доводи суд не приймає до уваги, оскільки, як вже було зазначено вище, показаннями свідків було підтверджено, що заява та оскаржуваний наказ були підписані до 9години 30хвилин, тобто до того часу, як до Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області прибули представники ГУ ПФУ Сумської області та Пенсійного фонду України. Будь-яких доказів, на спростування даних обставин відповідачем суду не надано.
Крім того, відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VІІІ (далі Закон України «Про державну службу»), державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Як визначено частинами другою та третьою статті 5 цього ж Закону, відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно з п.4 ч.1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою субєкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
Частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
За приписами ч.ч.1,2,3 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
В свою чергу у роз'ясненнях Міністерства юстиції від 25.01.2011 «Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації», за загальним правилом встановленим частиною першою статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Власнику або уповноваженому ним органу слід пам'ятати, що працівники в будь-який час вправі змінити своє рішення: скасувати раніше дану згоду на продовження роботи, скасувати раніше заявлену відмову від продовження роботи.
Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження.
Водночас, якщо сам працівник виявить бажання звільнитись раніше, ніж закінчиться зазначений строк попередження про звільнення, власник повинен провести звільнення у строк, про який просить працівник. При цьому працівник може подати заяву з відповідним проханням власнику або уповноваженому ним органу скоротити строк попередження про звільнення та зазначити дату, з якої він бажає бути звільненим. У трудовій книжці робиться запис про звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу.
Виходячи з викладеного, суд визнає, що позивач мав право на подання заяви про скорочення строку попередження про наступне вивільнення, що узгоджується з нормами Конституції України та 23 Загальної декларації прав людини щодо вільного вибору роботи та у відповідача не було підстав для прийняття оскаржуваного наказу з метою приведення у відповідність наказу від 03.07.2018 №15-ос до вимог ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» та ст.49-2 КЗпП України (а.с.13,33).
Крім того, як встановлено судом, на час прийняття наказу від 03.07.2018 «Про звільнення ОСОБА_1В.» ОСОБА_5, займаючи посаду начальника управління Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області, одночасно виконував повноваження голови комісії з припинення. В свою чергу, відповідно до пункту 9 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про обєднані управління, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2 управління Фонду очолює начальник, який за поданням начальника відповідного головного управління Фонду призначається на посаду Головою правління Фонду за погодженням з Міністром соціальної політики України та головою відповідної місцевої державної адміністрації, звільняється з посади Головою правління Фонду за погодженням із Міністром соціальної політики України в установленому законодавством порядку. Відповідно до підпункту 6 пункту 10 вказаного Положення начальник управління призначає на посади та звільняє з посад начальників структурних підрозділів управління Фонду, інших державних службовців та працівників управління Фонду, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до відповідальності (крім своїх заступників).
Згідно ч.ч.1,2,3 ст. 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов'язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію. Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.
До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок №1074), відповідно до пункту 18 зазначеного Порядку № 1074 до комісії з припинення органу виконавчої влади або територіального органу (далі - комісія) з моменту затвердження її персонального складу переходять повноваження щодо управління справами у частині забезпечення здійснення заходів, пов'язаних з реорганізацією або ліквідацією відповідно органу виконавчої влади або територіального органу.
При цьому, судом враховано, що наказ про звільнення позивача 03.07.2018 було прийнято ще до того часу, як ОСОБА_5 було доведено до відома наказ Пенсійного фонду України «Про звільнення ОСОБА_5Д.» від 27.06.2018 №288-о (а.с.135) та наказ від 03.07.2018 №89 «Про призначення голів комісії з припинення територіальних управлінь», а також до внесення 03.07.2018 о 14год 51хв, відповідного запису щодо реєстрації головою комісії з припинення в ЄДР ОСОБА_4 (а.с.128,131). Наказ №1-о «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 27.06.2018 №288-о «Про звільнення ОСОБА_5Д.» було прийнято вже 04.07.2018, відповідно до якого зазначено: вважати звільненим ОСОБА_5 з посади начальника управління Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області 04.07.2018 (а.с.136). І лише 05.07.2018 наказом №5 були внесені зміни у складі персонального складу комісії з припинення, в тому числі, щодо виведення з її склади голову комісії з припинення ОСОБА_5 (а.с.134).
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 №755-ІV в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема, дані про перебування юридичної особи у процесі припинення, у тому числі дані про рішення щодо припинення юридичної особи, відомості про комісію з припинення (ліквідатора, ліквідаційну комісію тощо) та про строк, визначений органом, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, для заявлення кредиторами своїх вимог.
Згідно ч.12 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» для державної реєстрації зміни складу комісії з припинення (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії), голови комісії або ліквідатора подається примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення учасників юридичної особи або відповідного органу юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - рішення відповідного державного органу, про зміни.
Системно аналізуючи вказані вище норми права та досліджуючи зібрані докази в їх сукупності, суд визнає, що на момент прийняття - 03.07.2018 наказу про звільнення ОСОБА_1, ОСОБА_5 діяв в межах повноважень, наданих йому Порядком №1074 та Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про обєднані управління, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, а доводи відповідача з цього приводу є необґрунтованими.
Обґрунтовуючи свою позицію представник відповідача зазначила, що ОСОБА_11 відповідно до пп.4 п.14 Порядку №1074 мала повноваження щодо звільнення працівників, забезпечення своєчасного розрахунку з ними під час звільнення, та видання оскаржуваного наказу.
Однак, відповідно до пп.4 п.14 Порядку №1074 голова комісії з припинення забезпечує дотримання порядку звільнення працівників, зокрема тих, що є членами комісії, у тому числі письмово попереджає їх не пізніше ніж за два місяці до звільнення, повідомляє державну службу зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності, звільняє працівників і забезпечує своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видає відповідні накази та підписує необхідні документи. Тобто дана норма регулює саме порядок звільнення, а не порядок поновлення на роботі, що фактично було здійснено оскаржуваним наказом ( з урахуванням тих обставин, що позивачу вже було видано наказ про звільнення, заповнену трудову книжку та здійснено розрахунок), а тому посилання відповідача на дані норми суд не приймає до уваги.
Представник відповідача, не заперечуючи про можливість звільнення позивача за власним бажанням, наполягає на тому, що наказ про звільнення ОСОБА_1 від 03.07.2018 саме на підставі саме п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» був виданий в порушення вимог трудового законодавства, без пропонування ОСОБА_1 вакантних посад при звільненні, в той час як згідно штатного розпису (а.с.73) такі посади були наявні. Тим самим відповідач фактично стверджує про неправильне визначення формулювання причини звільнення позивача в наказі від 03.07.2018.
Однак, як вже було визнано судом, позивач мав право на звернення з такою заявою, а начальник управління, який на час прийняття наказу про звільнення виконував повноваження голови комісії з припинення, ОСОБА_5, на переконання суду, не мав підстав для відмови у такому звільненні за цією підставою.
Крім того, відповідно до частин першої-третьої статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Таким чином, скасування наказу від 03.07.2018 з підстав неправильного формулювання причин звільнення, що в свою чергу стало підставою фактичного поновлення працівника на роботі, без згоди позивача, який виявив бажання звільнитись, скоротивши строк попередження, на переконання суду, не відповідає вимогам чинного законодавства.
Крім того, як вже зазначалось вище ч.1 ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Вільний вибір роботи передбачено і Загальною декларацією прав людини. При цьому, в судовому засіданні встановлено, що заяву про скорочення строку попередження про наступне вивільнення позивач написав самостійно, більш того, як вбачається з пояснень ОСОБА_1, він доводив до відома про те, що працювати в новоствореному Південному обєднаному УПФУ Сумської області не буде за будь-яких умов та наявних вакантних посад, що також узгоджується з поясненнями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_4, які зазначали, про те, що ряд працівників говорили про те, що мають намір звільнитись.
Таким чином, приймаючи оскаржуваний наказ відповідач, фактично поновлюючи ОСОБА_1 на посаді та продовжуючи без згоди працівника трудові відносини, обмежив право позивача на вільний вибір роботи, про захист права якого подано даний позов до суду. Більш того, як вбачаться з матеріалів справи (а.с.72) позивач фактично перебуває у трудових відносинах і з Південним обєднаним УПФУ Сумської області, до якого з жодними заявами про прийняття чи переведення ОСОБА_1 не звертався.
Окремо слід зазначити, що відповідно до ч.ч.1,2 ст. 56 Закону України «Про державну службу» тривалість робочого часу державного службовця становить 40 годин на тиждень. Для державних службовців установлюється п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.
Відповідно до умов Колективного договору, прийнятого на загальних зборах трудового колективу згідно протоколу №4 від 23.09.2016 із відповідними змінами та правил внутрішнього службового розпорядку працівників Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області, встановлено тривалість робочого тижня 40 годин, з початком роботи о 8.00год. та закінченням о 17.15год. (а.с.35-48, 138-140).
Однак, в судовому засіданні не було встановлено факту належного ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом у межах робочого часу.
Як вбачається з пояснень свідків ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, допитаних в судовому засіданні, оскаржуваний наказ був прийнятий 04.07.2018 вже після закінчення робочого часу та, як встановлено судом, вже після отримання позивачем копії наказу про звільнення, заповненої трудової книжки та довідки про нараховані суми, належні працівникові при звільненні (а.с.13-18).
Також свідки ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 стверджували, що близько 18 години у присутності, в тому числі ОСОБА_5, позивачу було оголошено наказ від 04.07.2018 №3-о, який на той час був складений в одному екземплярі. Проте позивач відмовилась в його ознайомленні, про що складено відповідний акт від 04.07.2018 (а.с.67). Однак, суд критично ставиться до вказаних доказів, оскільки в акті від 04.07.2018 (а.с.67) зазначено, що ОСОБА_12 відмовилась взяти копію наказу, якої на той час, як вбачається з пояснень свідків, ще не було. При цьому свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечували факт надання позивачу на ознайомлення оскаржуваного наказу.
Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини у справі та досліджені докази, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ не може відповідати ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки прийнятий не обґрунтовано, непропорційно, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, у звязку з чим суд, з урахуванням ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає необхідним визнати протиправним та скасувати наказ Охтирського обєднаного УПФУ Сумської області від 04.07.2018 №3-о «Про скасування наказів від 03.07.2018 № 11-ос, № 12-ос, № 13-ос, № 14-ос, № 15-ос» в частині, що стосується ОСОБА_1
Що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.1 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України ).
За приписами ч.3 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Таким чином, Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до витрат на професійну правничу допомогу належать витрати, пов'язані з правничою допомогою лише адвоката. Витрати на професійну правничу допомогу інших фахівців у галузі права у т.ч. визначених (призначених) адвокатом, не передбачено нормами Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VІ (далі Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.
Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 12, та ст. 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги.
Згідно пунктів 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
В той же час, як встановлено судом, ОСОБА_2, який представляє інтереси позивача за довіреністю в цій справі, не є адвокатом в розумінню Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Крім того, за приписами вказаних вище норм Кодексу адміністративного судочинства України, на підтвердження судових витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення; про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. Крім того, за приписами ч.3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України в розмір витрат на правничу допомогу адвоката та розмір суми повинно бути відображено умовами договору, а в підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Такий розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Позивач просить відшкодувати йому витрати на правничу допомогу, надані йому його представником за довіреністю фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (а.с.23-28), з яким укладено договір про надання правової допомоги №1 від 21.08.2018 (а.с.23-24) у загальному розмірі 1100грн. (а.с.92,93,141), в той час, як в п. 5.2 договору зазначено, що сторони за даним договором дійшли згоди про внесення оплати за надання юридичної допомоги та правого супроводження у межах даного договору (гонорару) в сумі 650грн. одноразовим внеском. Сума оплата за юридичну допомогу та правове супроводження сплачується замовником одноразовим внеском та саме за надання юридичної допомоги складається акт, в якому вказується обсяг наданої виконавцем юридичної допомоги та її вартість. Тобто в договорі передбачено розміру витрат та сума гонорару, що підлягає сплаті 650грн., в той час як актами приймання-передачі наданих послуг від 09.11.2018 (а.с.94) та від 04.12.2018 (а.с.142) зазначено зовсім інша сума, точний розмір якої не визначено умовами договору, як це передбачено ч.3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Умовами договору, укладеного позивачем та його представником, який повинен був бути приведений у відповідність до вимог Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено розміру погодинної оплати за певний вид послуг та погодинний розрахунок платної правової допомоги.
Окремо слід зазначити, що акт приймання-передачі наданих послуг №2 від 04.12.2018 (а.с.142) містить вартість за ознайомлення з матеріалами справи з розрахунку витраченого часу 15 хвилин, в той час, як в матеріалах справи міститься одна заява представника про ознайомлення з матеріалами справи, в якій зазначено час ознайомлення 05 хвилин (а.с.122).
Отже, матеріали справи не містять належних доказів обґрунтування понесених витрат на послуги адвоката, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Визнати протиправним та скасувати наказ Охтирського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області від 04.07.2018 №3-о «Про скасування наказів від 03.07.2018 № 11-ос, № 12-ос, № 13-ос, № 14-ос, № 15-ос» в частині, що стосується ОСОБА_1.
В задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 10.12.2018.

Суддя І.Г. Шевченко