Справа № 2а-0770/1002/11
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 грудня 2018 року

м. Київ

справа №2а-0770/1002/11

адміністративне провадження №К/9901/8686/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Анцупової Т.О., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2015 року (головуючий суддя Гебеш С.А.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року (головуючий суддя Кушнерик М.П., судді: Мікула О.І., Курилець А.Р.) у справі №2а-0770/1002/11 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії та стягнення нарахованої заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2011 року Шип Ю.П. звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням змін та доповнень, просив визнати дії управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі неправомірними; зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі скасувати нараховану заборгованість за III квартал 2010 року; зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області повернути позивачу примусово стягнені з нього кошти в сумі 836,59 грн.; зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області компенсувати позивачу виплачені судові витрати в повному обсязі відповідно до наявних квитанцій про сплату судового збору за весь період знаходження справи на розгляді в судах.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 28 листопада 2010 року від управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області на адресу позивача надійшли Акт за №103 від 25.11.2010 року та Вимога про сплату боргу за №103 від 25.11.2010 pоку, в яких, зокрема, зазначено про необхідність сплати боргу по страхових внесках до Управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі в сумі 733,26 грн. Станом на 1 січня 2011 року заборгованість позивача перед Управлінням Пенсійного фонду України в Ужгородському районі, складала 1440,00 грн.

23 грудня 2014 року до суду надійшло узагальнююче доповнення до позовної заяви від позивача, згідно якого він просить змінити позовні вимоги з суми 1440,00 грн. на 836,59 грн., у зв'язку з тим, що з позивача примусово стягнуто по Вимозі №130 за виконавчим провадженням №23413666 від 10.08.2012 року суму 836,59 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що позивач є самозайнятою особою, працюючим інвалідом 2 групи, який обрав особливий вид оподаткування - спрощену систему оподаткування, відповідно до Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 28.06.99 року №746/99.

Пенсію по інвалідності йому нараховує та виплачує управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області.

Сума сплаченого єдиного податку позивача за період липень-вересень складала 360 грн. (ставка єдиного податку становить 120,00 грн.).

До органів Пенсійного фонду надійшло 42% від сплаченої суми, тобто 151,20 грн.

Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати у 2010 році згідно із Законом України «Про державний бюджет на 2010 рік» (у липні, серпні та вересні мінімальна заробітна плата становила 888,00 грн.) мінімальний страховий внесок становить: липні-вересні - по 294,82 грн. Загальна сума страхового внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування становить 884,46 грн.

За липень-вересень 2010 року сума внеску, зарахована на рахунки Пенсійного фонду із сплати єдиного податку позивача становила 151,20 грн.

Враховуючи, що частково в сплату страхових внесків було включено суму 151,20 грн., то заборгованість із страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування склала 733,26 грн. (884,46 грн. - 151,20 грн.), що вказано в розрахунку сум доплати до мінімального страхового внеску в Акті №103 від 25.11.2010 року (т.1 а.с.5) та у Вимозі про сплату боргу від 25 листопада 2010 року №103 (т.1 а.с.6-7).

Суд апеляційної інстанції також встановив, що сума 836,59 грн., яку позивач просить повернути, складається із заборгованості до Пенсійного фонду, витрат на проведення виконавчих дій та виконавчого збору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з того, що Указ Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1993 року за №727/98 (далі - Указ №727/98), на який посилається позивач як на підставу звільнення від сплати страхових внесків, суперечить Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV), а тому не може бути застосований до спірних правовідносин. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» №3609-VІ від 07.07.2011р. року, який набрав чинності з 6 серпня 2011 року, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали спрощену систему оподаткування звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Заборгованість позивача до Пенсійного фонду по страховим внескам на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникла за період 2010 року, тобто до моменту набрання чинності норм вище зазначеного Закону.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Шип Ю.П. подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить судові рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення висновком, що обов'язок сплачувати страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування осіб, які працюють у суб'єктів підприємницької діяльності - платників єдиного податку, не залежить від статусу платника податку. Проте, як зазначає позивач, він не є особою, яка працює у суб'єкта підприємницької діяльності, а сам є самозайнятою особою. Ототожнення судом різних категорій платників внесків вказує на неповноту з'ясування обставин. Вказує на порушення судами норм матеріального права, оскільки на підставі Указ №727/98 він, як платник єдиного податку, звільнений від сплати страхових внесків, і згідно вказаного Указу, він діє до набрання чинності законом з цих питань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що спірні правовідносини врегульовані Законом №1058-IV, в редакції чинній на час їх виникнення, відповідно до якого ним регулюються відносини, що виникають між суб'єктами системи пенсійного страхування, і дія інших нормативно-правових актів може поширюватись на ці відносини лише у випадках, предбачених цим Законом. Виключно цим Законом визначаються: платники страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками.

8 липня 2010 року прийнято Закон України "Про внесення змін до законів України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» N2461-VI, яким були внесені зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме підпункт 4 пункту 8 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" викладено в новій редакції і встановлено, що фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом.

Зазначеним особам надано право самостійно визначати суму страхового внеску для себе та членів своєї сім'ї. При цьому розмір внеску з урахуванням частини єдиного або фіксованого податку, що перераховується до Фонду, повинен становити не менше мінімального розміру страхового внеску за кожну особу та не більше розміру страхового внеску, обчисленого з максимальної величини фактичних витрат на оплату праці, з якої сплачуються внески.

Згідно частини другої ст.106 Закону №1058-IV суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20, вищеназваного Закону вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків.

Статтею 18 Закону №1058-IV визначено, що страхові внески не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування. Законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Позиція позивача полягає в тому, що він має статус суб'єкта малого підприємництва та був зареєстрований платником єдиного податку, а тому відповідно до статті 6 Указу №727/98 звільняється від сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, оскільки страхові внески він сплачував у складі сум єдиного податку.

Надаючи правову оцінку таким доводам, суд касаційної інстанції зазначає, що згідно з пунктом 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить йому.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що положення статті 6 Указу про звільнення суб'єктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок, від збору на обов'язкове державне пенсійне страхування суперечить цьому Закону, а тому застосуванню не підлягає.

Слід зазначити, що Указ №727/98, яким запроваджувався спеціальний режим оподаткування, обліку та звітності, був спрямований на підтримку суб'єктів малого підприємництва і врегульовував питання сплати внесків, зокрема на державне пенсійне страхування до набрання чинності Законом № 1058-IV.

Доводи скаржника, що станом на 1 січня 2011 року заборгованості по сплаті внесків не було спростовується встановленими судами обставинами та наявним в матеріалах справи документам, зокрема, розрахунку заборгованості (т.1 а.с.236). Посилання позивача на особову картку (т.1 а.с.233-235), в якій відсутні відомості про наявність заборгованості, є безпідставним, оскільки в ній вказано суми, які сплачувалися безпосередньо самим позивачем у розмірах, визначених самостійно у повідомленні. УПФ в даному випадку не є органом, який здійснює нарахування фіксованих розмірів внесків, відповідно, в особовій картці відсутні відомості про такі нарахування.

Доводи позивача, що висновок суду апеляційної інстанції безпідставно ототожнює різні категорії платників внесків, і оскільки він не є особою, яка працює у суб'єкта підприємницької діяльності, а сам є самозайнятою особою, то внески сплачувати не повинен, суд до уваги не приймає, оскільки за змістом пункту 3 статті 11 Закону №1058-ІV, загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

За пунктом 5 статті 14 Закону №1058-ІV страхувальниками зазначених осіб є застраховані особи, зазначені в пунктах 3 і 4 статті 11 та частині першій статті 12 цього Закону.

Таким чином, позивач, як самозайнята особа у спірний період був платником страхових внесків, та зобов'язаний був їх сплачувати в установлені строки та в повному обсязі, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати, що сплачені на вимогу УПФ кошти є надміру або помилково сплаченими, а тому суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання скаржника на рішення Європейського суду з прав людини, відповідно до яких у разі наявності колізії норм права, повинен застосовуватися підхід, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку і зміна судової практики не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, колегія суддів, в межах розгляду даної справи, до уваги не приймає, оскільки, по-перше, Закон №1058-IV має вищу юридичну силу відносно Указу №727/98, прийнятий у часі пізніше, а тому застосуванню підлягає акт вищої юридичної сили - Закон, а по-друге, доводи позивача про неоднозначність тлумачення цих правових норм, в тому числі і судами, що могло б бути свідченням порушення принципу правової визначеності, не знайшли свого підтвердження.

Натомість, правова позиція щодо застосування вищенаведених норм права була висловлена Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 11 квітня 2011 року (справа №21-27а11) та в подальшому підтримана Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2015 року (справа №21-402а14) та від 10 лютого 2015 року (справа №21-579а14).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального права або не дотримано норми процесуального права.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом касаційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судами першої та апеляційної інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права, у зв'язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 345, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року у справі №2а-0770/1002/11 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Т.О. Анцупова

Л.Л. Мороз ,

Судді Верховного Суду