Справа № 1240/2465/18
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року справа № 1240/2465/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Шишова О.О., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року (повне судове рішення складено 24 вересня 2018 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 1240/2465/18 (суддя в І інстанції Шембелян В.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправною відмову у виплаті неодержаної померлим за життя пенсії та зобов'язання виплатити неодержану за життя пенсію члену родини,-

ВСТАНОВИВ:

16 серпня 2018 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся в інтересах ОСОБА_1 до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі - Управління) про визнання протиправною відмову у виплаті неодержаної померлим за життя пенсії та зобов'язання виплатити неодержану за життя пенсію члену родини.

В обґрунтування позову зазначено, що після смерті матері позивач звернувся до Управління, з метою одержання недоотриманої матір'ю пенсії. Але, Управлінням було відмовлено, в зв'язку з тим, що у них з матір'ю різні адреси реєстрації в паспортах, а надана ним довідка про спільне проживання з матір'ю на момент її смерті не влаштовує Управління, так як видана на окупованій території нелегітимною установою. У зв'язку з цим він вимушений був звернутися до суду, щоб підтвердити факт сумісного проживання з матір'ю на момент її смерті. Відповідне рішення було прийнято Білокуракинським районним судом Луганської області 21 травня 2018 року. Через місяць після набрання рішенням законної сили він знову ж таки звернувся до Управління з метою одержання недоотриманої матір'ю пенсії, але і на це його звернення він отримав відмову. Цього разу відмова була мотивована тим, що він нібито звернувся за одержанням пенсії, яка належала його матері після спливу шести місяців з дня її смерті, вважаючи таку відмову незаконною, просив суд:

- визнати протиправною відмову Управління Пенсійного Фонду України у Луганській області у виплаті ОСОБА_1 неодержаної за життя його матір'ю ОСОБА_4 пенсії;

- зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України у Луганській області виплатити ОСОБА_1 неодержану за життя його матір'ю ОСОБА_4 пенсію.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначені доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, зокрема, апелянт наголошує, що оскільки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, шестимісячний строк сплинув 14.02.2018, а позивач звернувся із заявою до Управління лише 26.06.2018 - тобто після спливу 10 місяців 2 днів. Також, зазначає, що єдиним законом, що безпосередньо визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення осіб, які мають право на пенсію, є Закон України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII).

У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача (арк.спр.11).

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, отримувала пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону № 2262-ХП, що підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_1 від 11.09.2002 (арк.спр.13).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, померла в м. Лутугіне Луганської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 22.09.2017, виданого Білокуракинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області (арк.спр.14).

За даними електронної бази отримувачів пенсії, ОСОБА_4 перебувала на обліку в Управлінні як отримувач пенсії за вислугу років, отримуючи пенсію, призначену відповідно до Закону № 2262-XII. З 01.08.2014 виплату пенсії ОСОБА_4 було припинено у зв'язку з тим, що на території Донецької та Луганської областей відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23 липня 2014 року № 436 починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи, з метою запобігання загрози життю і здоров'ю працівників та клієнтів банків, забезпечення стабільності банківської системи, а також прийняття Правлінням НБУ Постанови № 466 від 06.08.2014 «Про призупинення здійснення фінансових операцій». Пунктом 1 даної постанови банки України зобов'язали призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 була знята з обліку, у зв'язку зі смертю.

01 лютого 2018 року позивач звернувся до Управління з заявою про виплату йому недоодержаної пенсії у зв'язку зі смертю пенсіонера ОСОБА_4 (арк.спр.15).

Листом від 09.02.2018 № 1141/І-11 Управління повідомило позивача, що за розглядом наданих документів з'ясовано, що адреса реєстрації у паспорті позивача не співпадає з реєстрацією адреси проживання в паспорті ОСОБА_4, тому факт спільного проживання разом з померлою пенсіонеркою не підтверджений, отже право на отримання недоодержаної пенсії відсутнє (арк.спр.16).

Після чого, 20.02.2018 позивач звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення (арк.спр.39).

Факт сумісного проживання ОСОБА_1 зі своєю матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 на момент смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_3 встановлено рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області у справі № 409/354/18 від 21.05.2018, яке набрало законної сили 26.06.2018 (арк.спр.19-21).

Отримавши рішення суду, позивач вдруге звернувся до відповідача із заявою від 26.06.2018 про виплату йому недоодержаної пенсії ОСОБА_4 (арк.спр.18).

05.07.2018 Управлінням за № 8805/03-02 позивачу було надано відповідь, в якій зазначено, що відповідно до статті 61 Закону № 2262-XII суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та членів їх сімей, і залишилися недоодержаними у зв'язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім'ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина, а також члени сім'ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера. З огляду на те, що документи, підтверджуючі факт сумісного проживання, надані після закінчення 6 місячного терміну з дати смерті пенсіонера право на отримання недоодержаної пенсії відповідно до вимог законодавства відсутнє.

Суд враховує ту обставину, що відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, який затверджений Розпорядженням КМУ від 07 листопада 2014 року № 1085-р, м. Лутугине Луганської області на час виникнення спірних правовідносин і на теперішній час знаходиться на непідконтрольній українській владі території.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з ч.1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 61 Закону № 2262-XII визначено, що суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв'язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім'ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім'ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника.

За приписами частини 3 цієї статті зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Суд погоджує доводи апелянта про те, що шестимісячний строк, встановлений статтею 61 Закону, є пресічним, разом з тим, в даному випадку необхідно враховувати існування об'єктивних чинників, які вплинули на можливість вчасного звернення позивача до Управління з відповідною заявою, а також те, що у відповідності до вимог пунктів 3, 6, 8 частини другої статті 2 КАС України рішення суб'єкта владних повноважень має бути прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Лутугине Луганської області. Із заявою та документами для виплати недоотриманої пенсії за померлу позивач звернувся до відповідача 01.02.2018, тобто в межах шестимісячного строку.

Листом Управління від 09.02.2018 було відмовлено у виплаті пенсії за померлу, у зв'язку з тим, що адреса реєстрації у паспорті позивача не співпадає з реєстрацією адреси проживання в паспорті померлої ОСОБА_4, тому факт спільного проживання не підтверджений.

20.02.2018 позивач звернувся до місцевого суду із заявою про встановлення факту сумісного проживання, і лише після набрання законної сили судовим рішенням, 26.06.2018 вдруге звернувся до відповідача із заявою та документами для виплати неотриманої пенсії за померлу.

Суд звертає увагу на ту обставину, що в інший спосіб відновити своє право позивач не міг, оскільки м. Лутугине Луганської області знаходиться на непідконтрольній українській владі території, і будь-які довідки, видані органами влади за місцем фактичного проживання позивача, не могли бути визнані відповідачем як належним чином оформлені документи для підтвердження цього факту.

За вивченням матеріалів справи та фактичних обставин колегія суддів зауважує, що відповідач при наданні відповіді позивачу листом від 05.07.2018 за № 8805/03-02 не врахував факт своєчасного звернення позивача з першою заявою від 01 лютого 2018 року про виплату йому недоодержаної пенсії матері, а також факт неможливості для нього в інший спосіб, ніж на підставі рішення суду, підтвердити факт сумісного проживання з померлою, на що мало бути витрачено певний час.

Отже, відповідач, що діяв як суб'єкт владних повноважень, відмовляючи позивачу листом у виплаті зазначених сум, діяв не обґрунтовано (без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не розсудливо та не пропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав позивача на отримання цих сум і цілями, на яке спрямоване це рішення - необхідність дотримання законності при здійсненні видатків з Державного бюджету України.

У відповідності до вимог статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано у рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Сорінг проти Сполученого Королівства". Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) "спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини". У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі "Ріс проти Сполученого Королівства" Суд зазначив, що, з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, "належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини".

У рішенні від 26 червня 2016 по справі "Суханов та Ільченко проти України" (CASEOFSUKHANOVANDILCHENKOv. UKRAINE) заяви № 68385/10 та 71378/10 в § 53 Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі "ОСОБА_5 Греції та інші проти Греції" (FormerKingofGreeceandOthersv. Greece) заява № 25701/94, п.п. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ).

Відповідно до ч.5 ст. 7 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Враховуючи загальні принципи міжнародного права, викладені у наведених вище рішеннях Європейського суду з прав людини, суд вважає, що у спірних правовідносинах позивач не може бути позбавленим права на одержання належних йому сум, оскільки втручання в його права державного органу не мало легітимної мети - позбавлення права власності в інтересах суспільства (ч.1 ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини).

Таким чином, відмова Управління від 05.07.2018 № 8805/03-02, яка обґрунтована виключно пропуском строку звернення, визначеного статтею 61 Закону № 2262, є протиправною, прийнятою в порушення ч.1 ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини.

Разом з тим, місцевий суд дійшов висновку що позовні вимоги про зобов'язання відповідача виплатити ОСОБА_1 неодержану за життя його матір'ю ОСОБА_4 пенсію є передчасними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Абзацом другим частини четвертої статті 245 КАС України визначено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд не може перебирати на себе повноваження органів державної влади, в даному випадку органу ПФУ, оскільки питання щодо виплати недоодержаної пенсії померлого пенсіонера є виключною компетенцією відповідача. Відмова відповідача, викладена в листі від 05.07.2018, свідчить про те, що документи позивача щодо отримання зазначених сум ним не розглядалися, а висновок про відсутність в позивача права на отримання цих сум обґрунтовано лише спливом 6 місячного терміну з дати смерті пенсіонера.

Разом з тим, згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об'єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обрав ефективний спосіб захисту порушеного права, прийнявши рішення про зобов'язання Управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення з питання виплати йому недоотриманої пенсії за померлу матір ОСОБА_4, з урахуванням висновків, наведених у судовому рішенні.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року у справі № 1240/2465/18 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 18 грудня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

Судді А.А. Блохін

О.О. Шишов