Справа № 805/454/18-а
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року справа №805/454/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Сіваченка І.В., Шишова О.О., при секретарі судового засідання Романченко Г.О., за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача представника відповідача Сущенко В.А. розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2018 (повний текст складено 20 липня 2018 року в м. Слов'янськ) у справі № 805/454/18-а (суддя І інстанції - Голуб В.А.) та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2018 у справі № 805/454/18-а за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: прокурор Донецької області Бондаренко Євген Вікторович, заступник прокурора Донецької області Ромасько Віталій Олександрович про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 09.11.2017 року № 1879-к, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

17 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та прокуратури Донецької області, треті особи: прокурор Донецької області Бондаренко Євген Вікторович, заступник прокурора Донецької області Ромасько Віталій Олександрович, в якому просила: - визнати незаконним та скасувати рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 11.10.2017 року № 199зпз-17; - визнати незаконним та скасувати наказ прокурора Донецької області від 09.11.2017 року № 1879-к про її звільнення з роботи; - поновити її на посаді начальника відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області; - стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2017 року по день ухвалення рішення суду; - відшкодувати моральну шкоду в сумі 75 000, 00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 09.01.2018 року роз'єднано позовні вимоги з виділенням в самостійне провадження вимог до прокуратури Донецької області, треті особи: прокурор Донецької області Бондаренко Євген Вікторович, заступник прокурора Донецької області Ромасько Віталій Олександрович про визнання незаконним та скасування наказу прокурора Донецької області від 09.11.2017 року № 1879-к про звільнення з роботи, поновлення на посаді начальника відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2017 року по день ухвалення рішення суду та відшкодування моральної шкоди в сумі 75 000, 00 грн. та передані на розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2018 у справі № 805/454/18-а позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ прокурора Донецької області від 09.11.2017 року № 1879-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації представництва управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області та посади прокурора. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації представництва управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області та посаді прокурора. Стягнуто з прокуратури Донецької області середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 10.11.2017 року по день ухвалення рішення суду у розмірі 111 559, 80 грн. В решті заявлених позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з прокуратури Донецької області (за рахунок бюджетних асигнувань) на користь ОСОБА_1 суму судових витрат у розмірі 213,80 грн.

Додатковим рішенням від 10 липня 2018 року допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі на посаді начальника відділу організації представництва управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області та посаді прокурора з 10.11.2017 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з 10.11.2017 року.

Позивач не погодилась з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу у якій зазначила, що рішення в частині поновлення на посаді начальника відділу представництва, розміру стягнутої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог ухвалено в порушення норм матеріального та процесуального права та без врахування фактично встановлених обставин справи і їх належної оцінки, а тому підлягає зміні та скасуванню в цій частині з повним задоволенням позовних вимог.

Позивач просила скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову; ухвалити нове рішення по всіх заявлених вимогах, задовольнити позов та поновити позивача на посаді начальника відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області; змінити це ж рішення та стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу відкоригований на коефіцієнт підвищення у вересні 2017 посадового окладу, надбавок за класний чин та вислугу років, з урахуванням одноразової винагороди за підсумками роботи за рік; скасувати це ж рішення в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди та відшкодувати на її користь 75 000 грн. моральної шкоди; скасувати, як неправосудне, додаткове рішення ДОАС від 10.07.2018 та ухвалити нове з приводу звернення основного рішення до негайного виконання з додержанням вимог процесуального закону; залишити без змін рішення в частині визнання незаконним наказу прокурора Донецької області від 09.11.2017 № 1879-к про звільнення з роботи на підставі п. 9) ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та поновлення трудових прав шляхом поновлення на посаді прокурора та в частині повернення судових витрат.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач не згодна з рішенням від 10.07.2018 в частині поновлення на посаді начальника відділу представництва, а не на посаді начальника відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень (далі - відділ представництва та виконання), як вона просила у заяві та судових засіданнях.

Рішення в частині поновлення на посаді начальника відділу представництва, розміру стягнутої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині відмови у задоволенні решти моїх вимог ухвалено в порушення норм матеріального та процесуального права та без врахування фактично встановлених обставин справи і їх належної оцінки, а тому підлягає зміні та скасуванню в цій частині з повним задоволенням позовних вимог.

Закон України «Про прокуратуру» не пов'язує з ліквідацією відділу, як структурного підрозділу, можливість звільнення працівників. Поновлюючи позивача на посаді начальника відділу представництва, суд першої інстанції вважав, що було створено нову посаду начальника відділу представництва та виконання, яка за функціональними обов'язками відрізняється від посади начальника відділу представництва. Позивач вважає, що у даному випадку фактично скорочення не мало місця, оскільки посада начальника відділу зберігалася у відділі представництва та виконання, функціональні обов'язки начальника відділу представництва та виконання збереглися у повному обсязі в порівнянні з обов'язками, які позивач тривалий час виконувала на посаді начальника відділу представництва у складі 16 осіб. Де-факто до відділу представництва, який позивач очолювала, був приєднаний відділ виконання з 5 осіб, а тому фактично відбулась лише зміна назви відділу, який очолювала позивач, зі збереженням функцій, покладених на відділ та збереженням посади начальника відділу зі збереженням посадових обов'язків начальника відділу з незначним розширенням функцій в частині реального виконання судових рішень. Суд обмежився формальнім дослідженням документів, які передбачають функціональні обов'язки посади начальника відділу представництва та начальника відділу представництва виконання. Це дійсно два різні документи, але, на думку позивача, однієї цієї обставини явно недостатньо, щоб зробити висновки, що функціональні обов'язки зовсім різні, що нібито відсутні підстави поновити позивача на посаді начальника відділу представництва та виконання.

В порушення роботодавцем ст. 42 КЗпП України їй не пропонування інших вакансій, які мались в прокуратурі. Позивач перебувала в резерві, та їй не були запропоновані всі вакантні посади за весь час з моменту попередження до дня звільнення, що є також порушенням трудових прав і з цих підстав слід поновити позивача на посаді.

Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд виходив з довідки, яку надав роботодавець, до уваги не взяв табуляграми, які є в матеріалах справи, розрахунків в рішенні не навів. За розрахунками позивача середнього заробітку, нарахована роботодавцем неправильно не у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Виходячи з табуляграми, які є в матеріалах справи, суму слід відкоригувати на відсоток підвищення посадових окладів у вересні 2017 року, а також суми премії. На думку позивача її середньоденний заробіток складає 1 403,40 грн., а не 676,12 грн., як зазначено судом, а тому просила апеляційний суд змінити рішення суду та стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 251 561 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, судом не взято до уваги, що закон пов'язує стягнення моральної шкоди по цій категорії справ зі встановленням факту порушення трудових прав. Факт порушення трудових прав судом встановлено, визнано незаконним наказ про звільнення, поновлено позивача на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Стосовно додаткового рішення від 10,07.2018, то про його ухвалення не оголошували в судовому засіданні, про що свідчить технічний запис, сторони судове засідання з приводу ухвалення додаткового судового рішення в суд не викликали.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу у якому він вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні позивач підтримала доводи апеляційної скарги, проти чого заперечував представник позивача, наголошуючи на законності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла наступного висновку.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1, копія якої наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 у період з 03.07.1995 року по 09.11.2017 року працювала в прокуратурі Донецької області (т.2 а.с.43-53).

Відповідно до наказу прокурора Донецької області від 14.04.2016 року № 1061-к ОСОБА_1 призначена на посаду начальника відділу організації представництва управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області, яку обіймала до 09.11.2017 року (т.1 а.с.89).

Генеральний прокурор України з метою удосконалення організації роботи прокуратури Донецької області видав наказ від 06.07.2017 року № 73ш, згідно з яким: ліквідовано у структурі та штатному розписі управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області відділ організації представництва та відділ представництва при виконанні судових рішень. Їх загальну штатну чисельність 21 одиницю зараховано до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати; скорочено у штатному розписі прокуратури Донецької області 4 одиниці, які зараховано до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати, а саме: прокурора відділу забезпечення представництва в суді управління представництва інтересів громадянина або держави в суді - 1 одиниця та прокурора Маріупольської місцевої прокуратури № 1 - 3 одиниці. Утворено у структурі та штатному розписі управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області відділ організації представництва в суді та при виконанні судових рішень. Установлено у штатному розписі новоутвореного відділу за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 20 одиниць з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі: начальник відділу - 1 одиниця; заступник начальника - 2 одиниці; прокурор відділу - 17 одиниць (т.1 а.с.90-91).

ОСОБА_1 10.07.2017 року звернулася до прокурора Донецької області із заявою про призначення її начальником новоутвореного відділу управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури області згідно з новим штатним розписом, у зв'язку з оптимізацією та зміною на цій підставі штатного розпису управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури області із злиттям в один двох відділів - відділу організації представництва та відділу представництва при виконанні судових рішень. У заяві ОСОБА_1 зазначила, що має довготривалий і бездоганний стаж служби в апараті прокуратури Донецької області понад 22 роки, безперервно працювала за спеціалізацією на профільному напрямі представництва прокуратурою інтересів громадянина та держави в суді. З 26.12.2005 безперервно обіймала адміністративні посади в управлінні представництва прокуратури області, неодноразово заохочувалась (т.1 а.с.126).

Прокуратура Донецької області на заяву позивача від 10.07.2017 року про призначення її начальником новоутвореного відділу управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури області у листі від 28.07.2017 року № 11/988 повідомила позивача, що керівництвом управління представництва інтересів громадянина або держави в суді за погодженням із керуючим заступником прокурора області надано розділ, відповідно до якого ними не вбачається за можливе надати рекомендації на призначення позивача на посаду начальника новоутвореного відділу у складі цього управління (т.1 а.с.136).

ОСОБА_1 01.08.2017 року була попереджена про звільнення з займаної посади, а також про наслідки, пов'язані із ліквідацією структурного підрозділу прокуратури Донецької області. Зазначене попередження обґрунтовано посиланням на статтю 49-2 Кодексу законів про працю України, частину третю статті 16, пункт 9 частини першої статті 51 та статтю 60 Закону України "Про прокуратуру". У попередженні також повідомлено ОСОБА_1, що питання про подальше її працевлаштування вирішуватиметься відповідно до положень Закону України "Про прокуратуру". До попередження додано довідку про наявність вакантних посад прокурорів та слідчих органів прокуратури Донецької області станом на 01.08.2017 року, з якою позивач ознайомилась 01.08.2017 року, про що свідчить її підпис на кожному аркуші довідки (т.1 а.с.92-96).

Згідно з листом начальника відділу документального забезпечення від 15.08.2017 року № 13/1-5070вн-17 на ім'я виконуючого обов'язки начальника відділу роботи з кадрами прокуратури повідомлено про ненадходження у період з 01.08.2017 року по 15.08.2017 року на реєстрацію заяви ОСОБА_1 з питань працевлаштування (т.1 а.с.97-98).

Виконуючим обов'язки прокурора Донецької області Ромасько В. підписано лист від 16.08.2017 року № 11/1075-891вих-17 на ім'я голови Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, в якому викладено прохання розглянути питання внесення подання щодо звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора. Дане клопотання обґрунтовано тим, що у результаті ліквідації відділу організації представництва у структурі та штатному розписі управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури області утворено у цьому управлінні інший структурний підрозділ - відділ організації представництва в суді та при виконанні судових рішень. У результаті такої реорганізації посаду начальника відділу, яку обіймала ОСОБА_1, скорочено. На виконання вимог Закону України "Про прокуратуру" та статті 49-2 Кодексу законів про працю України ОСОБА_1 01.08.2017 року попереджена про звільнення із займаної посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру", у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органів прокуратури. ОСОБА_1 надано перелік вакантних і тимчасово вакантних посад, у тому числі адміністративних, як в апараті прокуратури області, так і в місцевих прокуратурах для подальшого працевлаштування, однак від переведення на запропоновані посади вона відмовилася і протягом п'ятнадцяти днів з моменту її повідомлення про звільнення не подала заяви про працевлаштування на посаду в органах прокуратури Донецької області (т.1 а.с.99-100).

Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів прийняла рішення від 11.10.2017 року № 199зпз-17 про внесення прокурору Донецької області подання щодо звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Донецької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 та статті 60 Закону України "Про прокуратуру". Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів своє рішення мотивувала тим, що прокуратурою Донецької області дотримано вимоги статті 49-2 Кодексу законів про працю України про попередження працівника про наступне вивільнення та обов'язок запропонувати працівнику іншу роботу на тому самому підприємстві, установі й організації. Таке попередження було надано позивачу 01.08.2017 року та запропоновано перелік вакантних посад і тимчасово вакантних посад, наявних в прокуратурі Донецької області, від яких вона відмовилася. Станом на 11.10.2017 року сплинув передбачений частиною першою статті 49-2 Кодексу законів про працю України двомісячний строк персонального попередження працівника про наступне вивільнення і ОСОБА_1 не подала заяву на призначення її на запропоновані посади у прокуратурі Донецької області або про переведення до органу прокуратури вищого рівня. Прокуратура Донецької області дотрималась вимог статті 60 Закону України "Про прокуратуру" щодо умов звільнення з посади прокурора у зв'язку з реорганізацією органу (т.1 а.с.102-103).

Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів внесла прокурору Донецької області подання від 19.10.2017 року № 11/2/4-2435вих17 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Донецької області" на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" (т.1 а.с.104-105).

На підставі подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 19.10.2017 року № 11/2/4-2435вих-17 прокуратура Донецької області видала наказ від 09.11.2017 року № 1879-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації представництва управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області та посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" (т.1 а.с.118).

Рішенням Верховного Суду від 02.04.2018 року позов ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання незаконним та скасування рішення, задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 11.10.2017 року № 199зпз-17 про внесення подання прокурору Донецької області про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Донецької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 та статті 60 Закону України "Про прокуратуру" (т.1 а.с.244-248).

Своє рішення про часткове задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував наступним.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Порядок звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, визначено у статті 60 Закону України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України "Про прокуратуру" прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Частинами першою та третьою статті 62 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що подання про звільнення прокурора з посади вноситься Вищою радою правосуддя або Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів у визначених законом випадках. Прийняття рішення про звільнення прокурора з посади здійснюється особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, виключно на підставі та в межах подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів чи Вищої ради правосуддя. Частиною третьою статті 73 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що порядок роботи Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів визначається положенням, прийнятим всеукраїнською конференцією прокурорів.

Положення про порядок роботи Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, прийняте всеукраїнською конференцією прокурорів 27.04.2017 року (далі - Положення), визначає процедуру підготовки, розгляду питань та прийняття рішень Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів, що віднесені Законом України "Про прокуратуру" до її компетенції, а також інших питань організації діяльності комісії. Відповідно до вищевказаного положення комісія у встановлених частиною другою статті 52, частиною другою статті 54, статтею 55, частиною другою статті 56, статтями 57, 59, 60 Закону України "Про прокуратуру" випадках вносить подання особам, визначеним у частині першій статті 63, частині другій статті 51, які приймають рішення про звільнення прокурорів з посади. У поданні Комісії про звільнення прокурора з посади зазначаються: дата внесення подання; прізвище, ім'я, по батькові прокурора; рік народження прокурора; відомості про перебування на посаді прокурора; фактичні обставини, що підтверджують наявність підстави для звільнення прокурора ( п.146, 147 Положення).

Згідно з частиною 2 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" особами, які в установленому цим Законом порядку приймають рішення про звільнення прокурора з посади, зокрема керівник регіональної прокуратури - щодо прокурорів відповідної регіональної прокуратури та прокурорів місцевих прокуратур, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної регіональної прокуратури.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що на виконання рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів виноситься подання, яким пропонується керівнику регіональної прокуратури звільнити прокурора відповідної регіональної прокуратури та прокурора місцевих прокуратур.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у разі визнання протиправним і скасування рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 11.10.2017 року № 199зпз-17 про внесення подання прокурору Донецької області про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Донецької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 та статті 60 Закону України "Про прокуратуру" скасуванню також підлягає наказ прокурора Донецької області від 09.11.2017 року № 1879-к про звільнення з посади ОСОБА_1, який є похідним від вищевказаного рішення та подання.

Колегія суддів частково погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в прокуратурі області відбулися зміни в організації виробництва і праці оскільки в структурі прокуратури Донецької області ліквідовано 2 відділи зі штатом 21 особа та замість нього створено 1 новий відділ зі штатом 20 осіб (менше на 1 особу).

Позивача попереджено про звільнення відповідно до п.1 ч.1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України та п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" у зв'язку з ліквідацією відділу, посаду в якому вона обіймала та скорочення органу прокуратури, та запропоновано зайняти вакантні посади.

З урахуванням положень ч.1 ст.11 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (набрав чинності з 15.07.2015), керівник регіональної прокуратури, крім іншого, призначає на посади та звільняє з посад прокурорів регіональних та місцевих прокуратур у встановленому цим Законом порядку та призначає на адміністративні посади та звільняє з адміністративних посад прокурорів у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Відповідно до статті 60 Закону України "Про прокуратуру", прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Підставами припинення трудового договору згідно з положеннями пункту 4 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 №322-VIII є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Частиною 4 статті 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частина 2 статті 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (частина 3 статті 49-2 КЗпП України).

Законом України "Про прокуратуру" як спеціальним законом не передбачений порядок звільнення працівників у випадку ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, тому застосуванню підлягають загальні норми Кодексу законів про працю України, які дотримано відповідачем у спірних правовідносинах.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У прокуратурі області відбулися реорганізація органу прокуратури, яка супроводжувалася скороченням кількості прокурорів. У даному випадку мала місце реорганізація органу прокуратури, оскільки в структурі прокуратури Донецької області ліквідовано 2 відділи зі штатом 21 особа та замість нього створено 1 новий відділ зі штатом 20 осіб (менше на 1 особу).

Доводи позивача про відсутність реорганізації є безпідставними з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що в структурі прокуратури Донецької області ліквідовано 2 відділи та злито їх в один, що свідчить про наявність реорганізації, а тому твердження позивача про те, що мало місце лише перейменування відділу, в якому вона працювала, є безпідставними.

Позивач працювала у відділі організації представництва, який займався пред'явленням позовів. Другий ліквідований відділ (відділ представництва при виконанні судових рішень) займався забезпеченням виконання судових рішень.

Замість вказаних відділів створено новий відділ організації представництва в суді та при виконанні судових рішень, який займається як питанням подачі позовів, так і виконанням судових рішень.

Між тим, відділ в якому працювала позивач, не займався питанням виконання судових рішень, а новостворений відділ займається як питанням подачі позовів, так і виконанням судових рішень.

Тобто, у даному випадку мала місце не просто зміна назви підрозділу, а запровадження нової функціональної одиниці органу прокуратури (реорганізація).

Реорганізація проведена не внаслідок дій прокуратури Донецької області, а на підставі наказу Генерального прокурора України від 06.07.2017 № 73ш, який не оспорено та не скасовано, у зв'язку з чим на теперішній час він є чинним.

Вищевказаний факт підтверджується наданими суду апеляційної інстанції типовими штатними розписами станом на 01.02.2017 року, 06.09.2017 року, 01.01.2018 року.

Стосовно позовної вимоги про поновлення позивача на посаді начальника відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області, суд зазначає наступне.

Наказом прокурора Донецької області від 09.11.2017 року № 1879-к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу організації представництва управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області та посади прокурора.

Суд першої інстанції у даних правовідносинах застосував норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За змістом п. 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" звільнений без законних підстав або з порушенням установленого порядку працівник не поновлюється на попередній роботі лише у випадку, коли поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації.

З огляду на те, що посада, з якої ОСОБА_1 була звільнена, скорочена, проте у зв'язку з відсутністю ліквідації органу прокуратури, суд першої інстанції дійшов висновку про поновлення позивача саме на посаді начальника відділу організації представництва управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області.

Судом першої інстанції встановлено, що посада начальника відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області не є рівнозначною тієї посади, з якої було звільнено ОСОБА_1

Відповідно до Розподілу функціональних обов'язків між працівниками відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області від 01.08.2017 року збільшуються завдання та функції відділу, а на начальника покладається більше функціональних обов'язків (т.1 а.с.149-173) у порівнянні з Розподілом обов'язків між оперативними працівниками відділу організації представництва управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області від 20.06.2017 року, який очолювала ОСОБА_1 (т. 1 а.с.137-148).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 має бути поновлена саме на посаді начальника відділу організації представництва управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області та посаді прокурора, тобто на тій посаді, з якої її було звільнено.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 працювала на посаді «начальника відділу організації представництва», на яку її призначено наказом прокурора Донецької області від 14.04.2016 № 1061-к. і вона ніколи не обіймала посаду начальником новоутвореного відділу управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури області, а тому вимоги позивача про поновлення саме на такій посаді є безпідставними.

Судом першої інстанції встановлено, та не заперечується сторонами, той факт, що ОСОБА_1 01.08.2017 року була попереджена про звільнення з займаної посади, а також про наслідки, пов'язані із ліквідацією структурного підрозділу прокуратури Донецької області. Зазначене попередження обґрунтовано посиланням на статтю 49-2 Кодексу законів про працю України, частину третю статті 16, пункт 9 частини першої статті 51 та статтю 60 Закону України "Про прокуратуру". У попередженні також повідомлено ОСОБА_1, що питання про подальше її працевлаштування вирішуватиметься відповідно до положень Закону України "Про прокуратуру". До попередження додано довідку про наявність вакантних посад прокурорів та слідчих органів прокуратури Донецької області станом на 01.08.2017 року, з якою позивач ознайомилась 01.08.2017 року, про що свідчить її підпис на кожному аркуші довідки.

ОСОБА_1 10.07.2017 року звернулася до прокурора Донецької області із заявою про призначення її начальником новоутвореного відділу управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури області згідно з новим штатним розписом, у зв'язку з оптимізацією та зміною на цій підставі штатного розпису управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури області із злиттям в один двох відділів - відділу організації представництва та відділу представництва при виконанні судових рішень.

Прокуратура Донецької області на заяву позивача від 10.07.2017 року про призначення її начальником новоутвореного відділу управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури області у листі від 28.07.2017 року № 11/988 повідомила позивача, що керівництвом управління представництва інтересів громадянина або держави в суді за погодженням із керуючим заступником прокурора області надано розділ, відповідно до якого ними не вбачається за можливе надати рекомендації на призначення позивача на посаду начальника новоутвореного відділу у складі цього управління.

Колегія суддів зазначає, що призначення працівників на відповідні посади віднесено, відповідно до положень ч.1 ст.11 Закону України "Про прокуратуру",до дискреційних повноважень керівника регіональної прокуратури.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає вимоги апеляційної скарги у цій частині необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки наказ прокурора Донецької області № 1879-к прийнятий 09.11.2017 року, працівник вважається звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення. Тобто день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем, а тому ОСОБА_1 за рішенням суду була поновлена саме з наступного дня після прийняття наказу, тобто з 10.11.2017 року.

Стосовно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2017 року по день ухвалення рішення суду, суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з абзацами 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно підпункт б п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати.

Колегія суддів вважає, що вимоги позивача щодо врахування, при обчислення середнього заробітку, одноразових виплат відображених у табуляграмах не відповідає вимогам підпункту б п. 4 Порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що у серпні, вересні та листопаді 2017 року ОСОБА_1 була тимчасова непрацездатна або знаходилась у відпустці, вказане підтверджено табелями обліку робочого часу (т.1 а.с.107-109). Тому для визначення середньомісячної заробітної плати судом прийнято до уваги заробітну плату за липень 2017 року, серпень 2017.

Відповідно до довідки від 25.01.2018 року про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 за 2 календарні місяці, а саме липень 2017 року, серпень 2017 року розмір середньоденної заробітної плати складає 676, 12 грн. (т.1 а.с.174).

Судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.11.2017 року по 10.07.2018 року включно (загальна кількість робочих днів -165) в сумі 111 559,80 грн. з відрахуванням податків, зборів, обов'язкових платежів.

З зазначеним висновком суду не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Згідно пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати , за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Під час апеляційного розгляду справи відповідачем було надано довідку за № 18-743 вих. 18 від 07.12.2018.

Згідно Постанови КМУ від 31.05.2012 № 505 станом на 05.09.2017 року оклад начальника відділу складав 3148,00 грн. Згідно змін, що внесені Постановою КМУ від 30.08.2017 №657, з 06.09.2017 оклад начальника відділу склав 7750,00 грн. Коефіцієнт підвищення становить 2,46188 (7750,00:3148,00). Середньоденна заробітна плата з урахуванням коефіцієнту підвищення за липень-серпень 2017 складає 1664,53 грн. Вимушений прогул з 10.11.2017 по10.07.2018 становить 164 робочих днів ( листопад 2017 - 15 р.д., грудень 2017 - 20 р.д., січень 2018 - 21 р.д., лютий 2017 - 20 р.д, березень 2018 - 21 р.д., квітень 2018 - 19 р.д., травень 2018 - 21 р.д., червень 2018 - 20 р.д., липень 2018 7 р.д.). Законом України «Про внесення змін до статті 73 Кодексу законів про працю України щодо святкових і неробочих днів» від 16.11.2017 №2211 (набрав чинності 02.12.2017) у грудні додано один святковий день - 25 грудня Різдво Христове. У зв'язку з чим у грудні 2017 було не 21 робочий день, яка зазначив суд першої інстанції, а 20 робочих днів. Тому нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 272 982,32 грн. Позивачу виплачено за рішенням суду 111 559,80 грн.,, а тому потрібно до нарахувати 161 423,12 грн.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги у цій частині підлягають задоволенню, а рішенні суду першої інстанції в цій частині слід змінити.

У абзаці четвертому рішення слова та цифри 111559,80 сто одинадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят дев'ять гривень 80 коп.) замінити словами та цифрами 272 982,32 (двісті сімдесят дві тисячі дев'ятсот вісімдесят дві гривні 32 коп.).

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 75 000, 00 грн., то суд першої інстанції зазначив наступне.

В постанові пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та спричиненням їй моральної шкоди, що виразилася у наявності психологічного дискомфорту, фізичних страждань, перебування у роздратованому стані, що негативно позначилося на її здоров'ї.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції в цій частині, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано суду доказів чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходив.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині.

Відповідно до приписів частин 1,2,3 статті 252 КАС України 1. Суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

2. Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.

3. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Додатковим рішенням від 10 липня 2018 року допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі на посаді начальника відділу організації представництва управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Донецької області та посаді прокурора з 10.11.2017 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з 10.11.2017 року.

Колегія суддів зазначає, що додатковим рішенням суд першої інстанції, у відповідності до приписів пункту 2 частин статті 252 КАС України визначив спосіб виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з 10.11.2017 року не змінюючи при цьому суті судового рішення.

За приписами частини 3 статті 252 КАС України у разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Постановлення додаткового судового рішення в частині визначення способу його виконання, у даному випадку без виклику сторін, не можна вважати порушенням приписів статті 252 КАС України та підставою для його скасування.

Пунктом 4 частини 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.139, ч.5 ст.250, п.3 ч.1 ст.311, п.2 ч.1 ст.315, п.3 ч.1, ч.2, ч.4 ст.317, ст. 321, ст.322, ч.1 ст.325, ч.1, ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2018 у справі № 805/454/18-а змінити.

У абзаці четвертому рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2018 у справі № 805/454/18-а слова та цифри (111559,80 сто одинадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят дев'ять гривень 80 коп.) замінити словами та цифрами 272 982,32 (двісті сімдесят дві тисячі дев'ятсот вісімдесят дві гривні 32 коп.).

В іншій частині рішення від 10 липня 2018 та додаткове рішення від 10 липня 2018 у справі № 805/454/18-а залишити без змін.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий А.А. Блохін

Судді І.В. Сіваченко

О.О. Шишов