Справа № 1240/2374/18
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року справа №1240/2374/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Шишова О.О., Блохіна А.А., розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року (повне судове рішення складено 09 жовтня 2018 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 1240/2374/18 (суддя в І інстанції Секірська А.Г.) за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області про визнання бездіяльності незаконною, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області (далі - УПСЗН Лисичанської МР) про визнання бездіяльності незаконною, зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач є внутрішньо переміщеною особою та особою з інвалідністю з дитинства. Позивач має право на виплату державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства у відповідності до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю». З травня 2014 року по сьогоднішній день позивач не отримував належну йому за законом державну соціальну допомогу через те, що проживав на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (м. Молодогвардійськ). Лише у червні 2018 року позивач отримав можливість переїхати на підконтрольну українській владі територію, у м. Лисичанськ. Після цього відразу звернувся до органів соціального захисту для оформлення статусу внутрішньо переміщеної особи та виплатою належної за законом допомоги особам з інвалідністю з дитинства. 18 червня 2018 року позивач отримав довідку ВПО, в той же день звернувся до відповідача для виплати належної йому державної допомоги. Однак відповідач відмовив у виплаті допомоги за минулий період (з травня 2014 року по сьогоднішній день), посилаючись на відсутність відповідного нормативного акту (окремого порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України). На думку позивача, з такою позицією органу соціального захисту погодитися не можна, адже вона є незаконною та суттєво звужує належне за законом право на соціальне забезпечення. Враховуючи викладене, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства, а також надбавки за догляд за період з 01.05.2014 по 06.08.2018;

- зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства, а також надбавку за догляд за період з 01.08.2014 по 06.08.2018 в розмірі, розрахованому виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент здійснення виплати з компенсацією за несвоєчасну її виплату.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Також, УПСЗН Лисичанської МР надано копію рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 20 листопада 2018 року у справі № 415/5622/18 про визнання ОСОБА_1 недієздатним та призначення опікуна.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи з дитинства, яка потребує постійного стороннього догляду, має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується копією паспорту громадянина України (арк.спр.7-9), копією довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (арк.спр.10), копією довідки від 18.06.2018 № 0 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк.спр.11), копією довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 757582 (арк.спр.12-13), копією висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 64 (арк.спр.14).

Рішенням виконавчого комітету Молодогвардійської міської ради від 22.04.2004 № 59 призначено ОСОБА_2 піклувальником над ОСОБА_1 Підставою для цього у вказаному рішенні визначено потреба останнього за станом здоров'я в постійному сторонньому догляді (арк. спр.49).

18.06.2018 позивач звернувся до УПСЗН Лисичанської МР із заявою про призначення соціальної допомоги як особі з інвалідністю з дитинства І групи підгрупи А з надбавкою на догляд (арк.спр.46-47).

19.06.2018 за № 36 відповідач направив лист до ДП «Інформаційно-обчислювального центру Міністерства соціальної політики України» на запит електронної особової справи ОСОБА_2 (арк.спр.48).

На вищезазначений запит ДП «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України» надало лист-відповідь від 26.06.2018 № 013-155362/п, що позивач станом на 01.06.2018 на обліку не перебуває (арк.спр.53).

04.07.2018 за № 39 УПСЗН Лисичанської МР направив лист до ДП «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України» на запит електронної особової справи ОСОБА_2 (арк.спр.50).

На цей запит ДП «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України» надало лист-відповідь від 06.07.2018 № 013-155739/п, що ОСОБА_2 перебуває на обліку як отримувач допомоги інвалідам (арк.спр.54).

Відповідно до витягу з протоколу № 100-1 засідання міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 16.07.2018 вирішено призначити державну соціальну допомогу позивачу, як особі з інвалідністю з дитинства, надбавку на догляд (арк.спр.51).

Відповідно до листа управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради від 05.10.2018 № 10803, державна соціальна допомога ОСОБА_1 за період з вересня 2014 року по травень 2018 року не нараховувалась, бо отримувачем допомоги на той час була його мати ОСОБА_1 (арк.спр.72).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що позивач не перебував на обліку в Міністерства соціальної політики України до серпня 2018 року, як отримувач державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, а отримувач таких виплат за спірний період була його піклувальник (мати), а зважаючи на вимоги статті 9 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» від 16.11.2000 № 2109-III (далі - Закон № 2109-III), позивачу правомірно призначено допомогу з дня звернення, та не нараховано заборгованість з серпня 2014 року по серпень 2018 року.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується та, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходить з наступного.

Зокрема, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує, що наявність права на отримання допомоги у піклувальника не позбавляє такого права його особисто на отримання такої допомоги.

В силу положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи (а тому і органи та посадові особи пенсійного фонду України, як органи виконавчої влади), зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», яка набрала чинності з 08 жовтня 2014 року, затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, пунктами 1 та 2 якого передбачено:

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі - довідка) є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи».

Для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності з 26 листопада 2014 року (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509.

Зазначені виплати, що призначені або продовжені відповідним особам до набрання чинності цією постановою, здійснюються за фактичним місцем їх проживання (перебування) у разі видачі їм до 31 грудня 2014 року такої довідки.

08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності 14 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам установлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються […] територіальними органами Пенсійного фонду України […] за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Згідно з пунктом 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики. Якщо в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб є інформація щодо проходження особою фізичної ідентифікації в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», чергова перевірка у відповідному періоді не проводиться. […].

Відповідно до п. 15 Постанови КМУ № 365 від 25.04.2018 орган, що здійснює соціальні виплати та структурний підрозділ з питань соціального захисту населення, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи, та здійснює повернення сум недоотриманих соціальних виплат за минулий період відповідно до законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам призначено виплату державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, надбавку на догляд ОСОБА_1 з серпня 2018 року.

Порядок надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям інвалідам, затверджений Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства фінансів України від 30.04.2002 №226/293/169 (далі - Порядок), розроблений відповідно до Закону № 2109-III і визначає умови призначення та порядок надання і виплати: державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам віком до 18 років; надбавок на догляд за інвалідами з дитинства та дітьми-інвалідами віком до 18 років; допомоги на поховання інваліда з дитинства або дитини-інваліда віком до 18 років.

Відповідно до п.1.2 Порядку державна соціальна допомога призначається і виплачується громадянам України, які постійно проживають на території України; іноземним громадянам та особам без громадянства, які переселилися з інших держав на постійне проживання в Україну, та особам, які набули статусу біженців.

Державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам призначається структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім міст Києва та Севастополя) рад (далі - місцеві органи з питань соціального захисту населення).

Згідно з п. 2.1 Порядку право на державну соціальну допомогу мають інваліди з дитинства та діти-інваліди віком до 18 років.

Пунктом 2.3 Порядку встановлено, що органи медико-соціальної експертизи та заклади охорони здоров'я у триденний строк зобов'язані надіслати виписку з акта огляду медико-соціальною експертною комісією (далі - виписка з акта огляду МСЕК) інваліда з дитинства або медичний висновок про дитину-інваліда віком до 18 років (далі - медичний висновок про дитину-інваліда) до місцевого органу з питань соціального захисту населення за місцем проживання інваліда з дитинства або законного представника дитини-інваліда.

Відповідно до абзацу 2 п.2.3 Порядку, а також, згідно з ч.2 ст. Закону № 2109-III не пізніше 10 днів після надходження зазначених документів місцевий орган з питань соціального захисту населення зобов'язаний направити письмове повідомлення інваліду з дитинства, законному представнику дитини-інваліда про право на державну соціальну допомогу, умови, розмір і порядок її призначення.

Статтею 1 Закону 2109-III визначено, що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.

Приписами статті 2 Закону № 2109-III встановлено розмір державної соціальної допомоги, зокрема розмір державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства I групи становить 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Окрім того, згідно статті 3 Закону № 2109-III особам з інвалідністю з дитинствагрупи встановлюється надбавка на догляд за ними в розмірі: особам з інвалідністю з дитинства, віднесеним до підгрупи А I групи, - 75 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; особам з інвалідністю з дитинства, віднесеним до підгрупи Б I групи, - 50 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи.

Отже, за аналізом наведеного вище, вбачається, що особа з інвалідністю з дитинства має право на отримання соціальної допомоги, а наявність у нього піклувальника не позбавляє такого права безпосередньо особу з інвалідністю з дитинства.

Як стверджує апелянт, його мати з поважних причин не може виконувати обов'язки піклувальника, оскільки мешкає у м. Молодогвардійську, тобто, на території, яка не підконтрольна українській владі, і з 2012 року не може самостійно пересуватись та сама потребує стороннього догляду. Зазначене підтверджується медичними документами, доданими ОСОБА_1 до апеляційної скарги.

За матеріалами справи видно, що з серпня 2014 року піклувальник не отримувала належні позивачеві суми допомоги.

Також, як зазначалось вище, Рішенням виконавчого комітету Молодогвардійської міської ради від 22.04.2004 № 59 призначено ОСОБА_2 піклувальником над ОСОБА_1 При цьому підставою для цього у вказаному рішенні визначено потреба останнього за станом здоров'я в постійному сторонньому догляді (арк. спр.49).

Таким чином, рішення компетентних органів щодо визнання ОСОБА_1 недієздатним чи обмежено дієздатним в матеріалах справи відсутнє, тобто, законодавчих підстав для не розгляду його заяви про нарахування (виплату) зазначеної вище допомоги саме позивачеві немає. Більш того, з цим погодився і відповідач, призначивши йому таку допомогу з червня 2018 року. Відмова останнього у здійсненні спірних виплат (за минулий період) була визначена Управлінням не статусом ОСОБА_1, а відсутністю законодавчого механізму.

Щодо доводів позивача про необхідність нарахування та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства, а також надбавки за попередні періоди, колегія суддів зазначає наступне.

Поза увагою місцевого суду залишено те, що з травня 2014 року позивач не отримував державну соціальну допомогу через те, що проживав на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (м. Молодогвардійськ).

Лише у червні 2018 року позивач мав можливість переїхати на підконтрольну українській владі територію та звернутись до органів соціального захисту для оформлення статусу внутрішньо переміщеної особи та виплати допомоги особам з інвалідністю з дитинства.

Матеріалами справи підтверджується, що 18 червня 2018 року позивач отримав довідку ВПО та одразу звернувся до УПСЗН Лисичанської МР для виплати державної допомоги, проте, як вже зазначалось судом вище, йому було відмовлено.

Відповідно частини другої статті 12 Закону № 2109-III суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування особи з інвалідністю на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші об'єктивні обставини, коли особа з інвалідністю чи її батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники не могли звернутися за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. При цьому виплата державної соціальної допомоги за минулий час здійснюється виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент її виплати, з компенсацією за несвоєчасну її виплату.

Колегія суддів критично ставиться до доводів відповідача, що виплата допомоги за минулий період (з травня 2014 року по теперішній час) неможлива, у зв'язку з відсутністю відповідного нормативного акту (окремого порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів).

Статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права, не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов'язання відповідача вчинити дії, варто зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій.

Виходячи з вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок, що дії позивача щодо не призначення та невиплати за минулий період сум заборгованості соціальної допомоги є протиправними, а вимога позивача щодо зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити заборгованість за минулий час є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Також, колегія суддів не бере до уваги рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 20 листопада 2018 року у справі № 415/5622/18, яким задоволено заяву Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради про визнання ОСОБА_1 недієздатним та призначення над ним опікуна, заінтересовані особи диспансерне відділення Лисичанської обласної психіатричної лікарні строком на два роки, оскільки встановлені обставини та зміст даного судового рішення не стосується спірних правовідносин у справі та рішення, яке переглядається в апеляційному порядку, оскільки по-перше, воно прийнято пізніше у часі, а по-друге, не набрало законної сили. Отже, після набрання таким рішенням законної сили, опікун вживатиме заходів щодо захисту порушених прав та інтересів підопічного.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, однак частково, з огляду на наступне.

Як вбачається з численних відповідей Управління (зокрема, а.с.15), за матеріалами електронної особової справи отримувача державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства 1 групи, отриманої з ДП «Інформаційно-обчислюваний центр Міністерства соціальної політики України», остання виплата допомоги була здійснена в липні 2014 року. В подальшому така виплата ОСОБА_1 була призначена починаючи з червня 2018 року (зокрема, а.с.22).

Тобто, задоволенню підлягає період з серпня 2014 року включно по травень 2018 року включно.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - скасувати, оскільки суд першої дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивач у справи звільнений від сплати судового збору, отже розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 250, 308, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 1240/2374/18 - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства, а також надбавки за догляд за період з серпня 2014 року включно по травень 2018 року включно.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської Луганської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства, а також надбавку за догляд за період з серпня 2014 року включно по травень 2018 року включно в розмірі, розрахованому виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент здійснення виплати з компенсацією за несвоєчасну її виплату.

Повне судове рішення - 18 грудня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

Судді А.А. Блохін

О.О. Шишов