Справа № 160/8740/18
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2018-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

14 грудня 2018 року Справа № 160/8740/18

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Турлакова Н.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про поновлення на роботі, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, у якому просить:

- поновити на роботі ОСОБА_1 звільненого 06 листопада 2015 року з посади старшого оперуповноваженого Дніпропетровського обласного управління державної служби боротьби с економічною злочинністю МВС України наказом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №485 о/с щодо звільнення зі служби ОВС за п. 64 «г» /через скорочення штатів/ в запас, від 6 листопада 2015р. та у зв'язку з ліквідацією підприємства на підставі п. 9, 12 Розділу XI ЗУ «Про Національну поліцію» перевести ОСОБА_1 на роботу у званні майора поліції до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області;

- зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області в особі ліквідаційної комісії внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 щодо його звільнення;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у м.Києві на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року до дати винесення судового рішення..

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.11.2018 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів, з дня отримання копії даної ухвали, у т.ч. зобов'язано уточнити позовні вимоги зазначивши їх з урахуванням ст.5, 160 КАС України; надати заяву про поновлення пропущеного строку із зазначенням поважності пропуску таких строків із наданням підтверджуючих доказів; надати у відповідній кількості засвідчені належним чином докази, на які позивач посилається в позовній заяві (докази перебування у декретній відпустці за дитиною).

На виконання вимог вказаної ухвали представник позивача надав до суду уточнену позовну заяву та заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду про усунення недоліків.

У заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду, представник позивача посилається на ст.233 КЗпП України, яка запроваджує для звернення до суду щодо вирішення трудових спорів максимально скорочені строки, а саме: для працівників у спорах про звільнення - місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У зв'язку з чим зазначає, що Витяг з Наказу про звільнення та трудову книжку позивачем отримано 23.10.2018р., а з позов звернувся до суду 21.11.2018р., тобто без порушення місячного строку звернення до суду передбаченого ст.233 КЗпП України.

Розглянувши заяву представника позивача про поновлення строків звернення до суду із даним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 ст.122 КАС України).

За загальним правилом перебіг строку звернення до адміністративного суду починається з дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Визначення терміну «публічна служба» закріплено у п.17 ч. 1 ст.4 КАС України, згідно якого, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Слід звернути увагу позивачу на те, що порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися» про порушене право, що містяться в ст. 122 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого права в сфері публічно-правових відносин і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права в сфері публічно-правових відносин, що також випливає із загального правила, встановленого ст.77 КАС України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення прав можна було отримати раніше.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Тому, при визначенні початку цього строку суд з'ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з'ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Згідно позовних вимог позивач просить поновити на роботі ОСОБА_1 звільненого 06 листопада 2015 року з посади старшого оперуповноваженого Дніпропетровського обласного управління державної служби боротьби с економічною злочинністю МВС України наказом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №485 о/с щодо звільнення зі служби в ОВС за п.64г через скорочення штатів, зобов'язати внести відповідні записи у трудову книжку та стягнути грошове забезпечення, таким чином спір виник з підстав прийняття на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби позивача у листопаді 2015р., при цьому із даним позовом звернувся через три роки - 21 листопада 2018р., тобто з пропуском місячного строку звернення до суду.

При цьому, суд вважає безпідставними посилання позивача на частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України, згідно якої визначено, що працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Так, постановою Верховного Суду України від 05.03.2012 року по справі №21-42а-12 (номер рішення у ЄДРСР - 24068075) встановлено, що питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням), урегульовані спеціальним законодавством. За загальним правилом, під час вирішення справ цієї категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у своїй постанові від 17.02.2015 по справі №21-8а15 (номер рішення у ЄДРСР - 42946756).

Враховуючи те, що спеціальним законом, а саме Кодексом адміністративного судочинства України, визначено строк, протягом якого особа може звернутись до суду у справах щодо звільнення з публічної служби та момент, з якого починає обчислюватись даний строк, ст. 233 Кодексу законів про працю України в даному випадку застосуванню не підлягає

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у своїй ухвалі від 19.02.2018 по справі № 800/378/17 (номер рішення у ЄДРСР - 72338450).

Нормами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, перебування позивача в декретній відпустці (на публічній службі) не може вважтися належним обґрунтуванням того, що він не знав (або не міг знати чи дізнатися) про своє звільнення протягом трьох років з 2015р. через скорочення штатів, особливо у випадку ліквідації/реорганізації такого центрального органу виконавчої влади, як Міністерство внутрішніх справ України у Національну поліцію у структурному підрозділі якого він працював, інших обґрунтувань та доказів поважності пропуску строків звернення до суду із даним позовом не надано.

Суд вважає, що позивачем не наведено будь-яких об'єктивних чи суб'єктивних обставин які позбавили його можливості звернутися до суду у визначені законом строк з відповідним позовом, якщо останній вважав, що з боку відповідача наявні порушення законодавство про працю.

Зазначений висновок не суперечить практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Суд вважає за необхідне зазначити про те, що встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Тому, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Таким чином, позовні вимоги позивача заявлені в цьому позові щодо проходження та звільнення з публічної служби, заявлені поза межами встановленого місячного строку звернення до суду.

В силу закону, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджується належними доказами. Розглянувши матеріали позову та доданих до нього документів суддя вважає, що наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду позивачем не доведено та судом з матеріалів позовної заяви не встановлено.

За таких обставин, обґрунтування причин поважності пропуску строку звернення до адміністративного суду, вказані в заяві представника позивача про поновлення строків, не приймаються судом в якості поважності причин пропущеного строку.

Слід зазначити, що КАС України передбачає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Враховуючи означені вище приписи, суд зазначає, що чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів, що обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов'язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 45 рішення від 28.10.1998 року у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Водночас, слід звернути увагу, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За приписами п.9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

При цьому, позивач не виконав в повному обсязі вимоги ухвали суду про усунення недоліків, оскільки позивача було зобов'язано у т.ч. уточнити позовні вимоги зазначивши їх з урахуванням ст.5, 160 КАС України та надати у відповідній кількості засвідчені належним чином докази, на які позивач посилається в позовній заяві (докази перебування у декретній відпустці за дитиною), проте докази перебування позивача у декретній відпустці за дитиною не надано та підстави неможливості надання не зазначив, а позовні вимоги залишись не уточненими, оскільки одна з вимог направлена до Головного управління Національної поліції у м.Києві, але обґрунтування змісту вимог до вказаної особи не зазначив, а також не вказав її у якості відповідача.

Відповідно до ч.8 ст.169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Враховуючи не визнання судом поважними підстави пропуску строку звернення позивача з даним позовом до адміністративного суду та враховуючи не виконання вимог ухвали суду про усунення недоліків, позовна заява підлягає поверненню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 122, 123, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про поновлення на роботі, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви направити позивачу, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами, у тому числі оригіналом вказаної квитанції.

Роз'яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Турлакова