Справа № 819/909/18
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/945/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 819/909/18 (головуючий суддя Мірінович У.А., час ухвалення 12:31 год., м. Тернопіль, повний текст складений 06.08.2018) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про визнання неправомірним приховування публічної інформації, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

21 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: а) визнати неправомірним умисне приховання Апаратом Верховної Ради України від нього, ОСОБА_1, публічної інформації по 1389 запитах у формі рішень про оформлення ордерів на житлові приміщення (чи укладення договору житлового найму) для заселення в квартири в будинках за адресами: АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3; АДРЕСА_4; АДРЕСА_5; АДРЕСА_6; АДРЕСА_7; АДРЕСА_8; АДРЕСА_9; АДРЕСА_10; АДРЕСА_11, збудованими за державний кошт для забезпечення житлом народних депутатів України та працівників Апарату Верховної Ради України;

б) зобов'язати Апарат Верховної Ради України надати відповідь на 1389 запитів та надати копії рішень про оформлення ордерів на житлові приміщення (чи укладення договору житлового найму) для заселення в квартири в будинках за адресами: АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3; АДРЕСА_4; АДРЕСА_5; АДРЕСА_6; АДРЕСА_7; АДРЕСА_8; АДРЕСА_9; АДРЕСА_10; АДРЕСА_11, збудованими за державний кошт для забезпечення житлом народних депутатів України та працівників Апарату Верховної Ради України;

в) стягнути моральну шкоду в розмірі 134028 грн.

Рішенням від 01 серпня 2018 року Тернопільський окружний адміністративний суд у задоволенні адміністративного позову відмовив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а також допустив порушення норм матеріального права.

В апеляційній скарзі позивач також зазначає, що суд першої інстанції не надав належного значення тим обставинам, що представник відповідача не надав жодного документа, що став підставою для виділення житлових приміщень.

При цьому суд акцентував усю увагу на житлових приміщеннях, виділених для народних депутатів України. Між тим, в кожному запиті він (позивач) посилався на те, що квартири збудовані для забезпечення житлом народних депутатів України та працівників Апарату Верховної Ради України.

Суд не встановив, в якому порядку та на підставі чого надавались квартири для забезпечення працівників Апарату Верховної Ради України, скільки квартир було виділено в якості службових та скільки квартир надавались в постійне користування.

Крім того, суд безпідставно не застосував Постанову Верховної Ради України від 04 червня 1999 року № 729 ,,Про врегулювання правового режиму житла, що надається народним депутатам України".

Дана постанова повністю спростовує висновки суду першої інстанції про відсутність рішень про видачу ордерів на укладення договорів найму житлових приміщень для забезпечення народних депутатів України. Як мінімум по 244 квартирах для народних депутатів таку рішення приймались, оскільки це прямо передбачено пунктом 3 Постанови Верховної Ради України від 04 червня 1999 року № 729.

З огляду на викладене позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апарат Верховної Ради України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому обґрунтовує правомірність оскарженого позивачем рішення суду першої інстанції та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтвержується матеріалами справи, що на письмовий запит ОСОБА_1 від 19.12.2017 року перший заступник керівника Апарату Верховної Ради України - керуючий справами П.Боднар листом від 24.01.2018 № 15/60-23(15998) повідомив позивача про те, що, починаючи з 1991 року для забезпечення народних депутатів України та працівників Апарату Верховної Ради України було збудовано одинадцять житлових будинків із відповідною кількістю квартир (а.с. 36).

Надалі, позивач подав до Апарату Верховної Ради України 1389 запитів по кожній із квартир, збудованих для забезпечення народних депутатів України та працівників Апарату Верховної Ради України, в яких вимагав надіслати на його адресу на паперових носіях формату А-4 наступну інформацію: завірену копію рішення про оформлення ордера на конкретне житлове приміщення (чи укладення договору житлового найму) для заселення в конкретну квартиру, зазначену в кожному конкретному запиті.

Листом від 14.05.2018 № 15/60-89 (101199) перший заступник керівника Апарату Верховної Ради України - керуючий справами П.Боднар проінформував позивача про те, що враховуючи подану кількість однопредметних запитів на інформацію від одного суб'єкта, апарат вимушений їх об'єднати для забезпечення надання відповіді в установлений строк.

Також у листі щодо суті звернення зазначено, що Апарат Верховної Ради України опрацював зазначені запити, а також звернув увагу на те, що чинним законодавством не передбачено існування документа з назвою ,,рішення про оформлення ордера на житлове приміщення (чи укладення договору житлового найму) ", а тому запитувана позивачем інформація відсутня у розпорядженні Апарату Верховної Ради України.

Крім того, відповідач у листі додатково роз'яснив позивачу про те, що певні види документів мають певні строки зберігання і відповідно до підрозділу 7.3 ,,Житлово-побутові питання" розділу 7 ,,Соціально-побутові питання" Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, а також аналогічних положень наказу Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20.07.1998 № 41 ,,Про затвердження Переліку типових документів", що діяв до зазначеного наказу Міністерства юстиції України, строки зберігання документів із житлово-побутових питань становлять від 3 до 10 років (а.с. 24-35).

Вважаючи, що Апарат Верховної Ради України умисно приховав від нього запитувану інформацію, як наслідок запитувана інформація не була наданою, оскільки Положенням про порядок надання народним депутатам України службових жилих приміщень і користування ними, затвердженого постановою Верховної Ради України № 286/95-ВР від 11.07.1995 та пунктом 58 науково - практичного коментаря до Закону України ,,Про доступ до публічної інформації" передбачено існування документа з назвою ,,рішення про оформлення ордера на житлове приміщення", позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розглядаючи запити позивача в кількості 1389 шт., відповідач - Апарат Верховної Ради України діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та з дотриманням вимог частини другої статті 2 КАС України. Відповідь відповідача від 14.05.2018 № 15/60-89 (101199) надіслана позивачу у передбачений законодавством строк, є обґрунтована та прийнята з урахуванням усіх обставин, що мають значення для їх прийняття, а факт незгоди позивачем із такою відповіддю не свідчить про те, що відповідач приховав запитувану інформацію та порушив право позивача на доступ до публічної інформації.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права та є вірними.

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов'язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 1 Закону України від 13.01.2011 №2939-VI ,,Про доступ до публічної інформації " (далі - Закон №2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

За змістом статті 2 Закону №2939-VI метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Відповідно до статті 12 вказаного Закону, суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Відповідно до статті 19 вказаного Закону, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Письмовий запит подається в довільній формі.

За змістом частини 1 статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно з частинами 1-3 статті 22 вказаного Закону, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

З матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на запити позивача відповідач надав повну та вичерпну відповідь у межах строків, визначених Законом №2939-VI.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів визнає безпідставними, оскільки Постанова Верховної Ради України від 04 червня 1999 року № 729 ,,Про врегулювання правового режиму житла, що надається народним депутатам України", на яку посилається позивач, втратила чинність згідно із Законом України від 19 лютого 2004 року N 1519-IV.

Відповідно до Положення про порядок надання народним депутатам України службових жилих приміщень і користування ними, затвердженого Постановою Верховної Ради від 11.07.1995 № 286/95-ВР на підставі постанови Верховної Ради України про надання службового жилого приміщення Управління Справами Верховної Ради України видає народному депутату України спеціальний ордер встановленої форми, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів з дня його видачі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності (пункт 17).

На підставі спеціального ордера (пункт 17 цього Положення) між наймодавцем (Управлінням житловими будинками Управління Справами Верховної Ради України) і наймачем - народним депутатом України, на ім'я якого видано ордер, укладається договір найму службового жилого приміщення (додаток № 2) (пункт 20).

Дослідивши текст вказаного Положення колегія суддів не встановила наявність у ньому посилань на ,,рішення про оформлення ордера на житлове приміщення (чи укладення договору житлового найму)".

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що запитувана позивачем інформація відсутня у розпорядженні Апарату Верховної Ради України, оскільки документ з назвою ,,рішення про оформлення ордера на житлове приміщення (чи укладення договору житлового найму)" законодавством не передбачений.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги позивача про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 819/909/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 13 грудня 2018 року.