Справа № 1240/2793/18
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2018-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

14 грудня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 1240/2793/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисельова Є.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 виконавчого комітету Морозівської сільської ради Міловського району Луганської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Міловської районної державної адміністрації Луганської області про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2018 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до виконавчого комітету Морозівської сільської ради Міловського району Луганської області (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Міловської районної державної адміністрації Луганської області (далі - третя особа) про зобов`язання вчинити певні дії.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що у позивача та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 в м.Рязань Рязанської області Російської Федерації. На теперішній час місце знаходження батька невідоме, дитина проживає разом із матір`ю. Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 28.08.2018 позивач звернулась до відповідача з заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, однак було відмовлено, у зв`язку з тим, що відсутня письмова згода батька на таку реєстрацію. Позивач зазначає, що ОСОБА_2 зареєстрований у м.Антрацит Луганської області, та вказаний населений пункт перебуває на окупованій частині території України, у зв`язку з чим відсутня інформація про місце знаходження батька дитини.

У зв`язку з наведеним просить суд: зобов`язати відповідача зареєструвати місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 без надання дозволу батька.

Позивач в судове засідання не прибула, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином. 16.10.2018 до відділу діловодства та обліку звернення громадян суду (канцелярію) подала заяву про розгляд справи за її відсутністю (арк. спр. 34).

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином. 16.10.2018 до відділу діловодства та обліку звернення громадян суду (канцелярію) подав заяву про розгляд справи відсутністю уповноваженого пердставника, в якій також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення (арк. спр. 32).

Третя особа в судове засідання прибув, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином. 11.10.2018 до відділу діловодства та обліку звернення громадян суду (канцелярію) подав заяву про розгляд справи відсутністю уповноваженого представника, в якій також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення (арк. спр. 26).

Ухвалою суду від 21.09.2018 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження (арк. спр. 1-2).

Ухвалою суду від 15.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (арк. спр. 45).

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вимоги частини 9 статті 205 КАС України суд дійшов висновку про можливістьрозгляду справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79, 90 КАС України, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що у позивача та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 в м.Рязань Рязанської області Російської Федерації, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 26.01.2016 Головним управлінням ЗАГЗ Рязанської області територіальним відділом ЗАГЗ № 3 по м. Рязані, Російської Федерації (арк. спр. 12). При цьому, позивач та ОСОБА_2 на час народження дитини у шлюбу не перебували. На час звернення до суду з даною позовною заявою та розгляду справи місце знаходження батька дитини невідоме, дитина проживає разом із матір`ю. Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачем у позовній заяві зазначено, що батько дитини ОСОБА_2 зареєстрований у м.Антрацит Луганської області, та вказаний населений пункт перебуває на окупованій частині території України, у зв`язку з чим відсутня інформація про місце знаходження батька дитини.

28 серпня 2018 року позивач звернулась до відповідача з заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, у задоволенні якої відповідачем відмовлено, у зв`язку з тим, що відсутня письмова згода батька дитини на таку реєстрацію (арк. спр. 14).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що єдиною підставою для відмови відповідача у реєстрації місця проживання малолітньох дитини позивача за місцем проживання матері є відсутність письмової згоди батька дитини на виконання вказаних дій, обов`язковість надання якої відповідач обґрунтовує з посиланням п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207.

Відповідно до ст. 6 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Порядок та правила реєстрації місця проживання затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 (далі - Постанова), якою визначено механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.

Пунктом вісімнадцятим Постанови визначано перелік документів, необхідних для реєстрації місця проживання, що подаються особою або її представником, зокрема, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Орган реєстрації відмовляє в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації.

Рішення про відмову в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію / зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику (п.11 Правил № 207).

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Крім того, згідно вимог статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Як зазначено у статті 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ч.2 ст. 10 Конвенції про права дитини дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Хабровські проти України від 17.01.2016 року суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.

Крім того, суд послідовно встановлював, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов`язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов`язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції.

У справах, пов`язаних з виконанням рішень у сфері сімейного права, суд неодноразово встановлював, що вирішальним є те, чи вжили національні органи усіх необхідних для сприяння виконанню заходів, що можуть обґрунтовано вимагатися за особливих обставин кожної справи. Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання права заявника на повагу до сімейного життя, суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права.

Насамкінець суд вважає, що позитивні обов`язки, які стаття 8 Конвенції накладає на Договірні держави щодо возз`єднання батьків з їхніми дітьми, повинні тлумачитися з урахуванням Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (див. вищенаведене рішення у справі "Ігнакколо-Зеніде проти Румунії", п. 95), а поняття "найкращі інтереси" дитини також є першочерговим міркуванням у контексті процедур, передбачених Гаазькою Конвенцією (див. рішення у справі "Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії" [ВП], заява N 41615/07, п. 76, ECHR 2010).

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України "Про охорону дитинства" (Преамбула Закону).

Відповідно до статті 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Як встановлено статтею 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

У відповідності до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).

Як визначено частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Крім того, приписами ст. 156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення.

З аналізу наведеного слідує, що при вирішенні питання про застосування підзаконного нормативного акту, який підлягає застосуванню у спірних відносинах, необхідно зважати також на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими цим законодавством, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів особи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у визначеному законодавством порядку в`їхала разом з малолітнтою дитиною на територію України до місця свого постійного проживання: АДРЕСА_1 , де зареєстроване її місце проживання з 26.09.2016.

Як встановлено судом, на час розгляду справи батько малолітньої дитини позивача зареєстрований у м.Антрацит Луганської області, та вказаний населений пункт перебуває на окупованій частині території України, у зв`язку з чим відсутня інформація про місце знаходження батька дитини.

При цьому, долею дитини не цікавиться, тим самим усунувшись від виконання обов`язків, передбачених ст. 150 Сімейного кодексу України, що уможливлює отримання позивачем письмової згоди батька на реєстрацію дітей за місцем проживання матері.

Будь - яких обставин, які б свідчили про наявність спору між батьком та матір`ю дитини, щодо визначення її місця проживання, судом не встановлено.

Крім того, дитина позивачки, як і вона сама, безперешкодно залишили територію Російської Федерації, що свідчить про відсутність ініційованої батьком заборони суду або іншого уповноваженого державного органу Російської Федерації на виїзд дитини разом з матір`ю. Доказів зворотнього відповідачем не надано.

Таким чином, що відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача за місцем фактичного проживання суперечить їх інтересам та суттєво обмежує реалізацію їх прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема, права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.

Згідно частини другої статті другої Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що відповідач по справі, відмовляючи у здійсненні реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем проживання матері, хоча й діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений пунктами 11, 18 Правил № 207, однак, без урахування інтересів дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України Про охорону дитинства, проте вищезазначена відмова відповідача у спірних відносинах не може бути визнана правомірною, оскільки прийнята без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з використанням повноважень не з тією метою, з якою вони надані.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до вимог статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;

7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян;

8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян;

9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;

11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання;

12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Таким чином, суд приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, повинен вирішити позовні вимоги у відповідності до принципа верховенства права та законності, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права, та скасувати рішення виконавчого комітету Морозівської сільської ради Міловського району Луганської області від 28 серпня 2018 року про відмову в реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем реєстрації матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 без надання письмової згоди батька.

Оскільки судом встановлено, що відповідачем прийнято рішення від 28.08.2018 про відмову в реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем реєстрації матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 без урахування інтересів дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України Про охорону дитинства та без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з використанням повноважень не з тією метою, з якою вони надані, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог про зобов`язання відповідача зареєструвати місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 без надання дозволу батька.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду із позовом позивачем сплачено судовий збір у сумі 804,80 грн, про що свідчить квитанція № 33 від 11.09.2018 (арк.спр.3).

Оскільки позивачем при зверненні до суду з даним адміністративним позовом судовий збір сплачено у розмірі 804,80 грн. та за наслідками розгляду справи позовні вимоги задоволено, суд дійшов висновку про стягнення з виконавчого комітету Морозівської сільської ради Міловського району Луганської області за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 грн., оскільки підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України Про судовий збір визначено, що ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, судовий збір становить - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. В позовній заяві позивачем заявлено одну вимогу немайнового характеру.

З огляду на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2018 року - 1762,00 грн., встановлений статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2018 рік, та враховуючи кількість заявлених немайнових вимог, позивач за подання даної позовної заяви повинен був сплатити судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивачем при зверенні з даним позовом внесено судовий збір у більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Крім того, суд зазначає, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом внесено судовий збір у розмірі більшому, ніж встановлено законом, переплачена сума становила - 100,00 грн.

За приписами пункту 1 частини першої, частини другої статті 7 Закону 3674-VI в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, переплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Отже, питання щодо повернення позивачу надмірно сплаченого судового збору у розмірі 100,00 грн. можливе у разі надання позивачем відповідного клопотання.

Керуючись статтями 2, 5, 77, 90, 139, 241-245, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністратвиний позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Морозівської сільської ради Міловського району Луганської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Міловської районної державної адміністрації Луганської області про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Скасувати рішення виконавчого комітету Морозівської сільської ради Міловського району Луганської області від 28 серпня 2018 року про відмову в реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем реєстрації матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 без надання письмової згоди батька.

Зобов`язати виконавчий комітет Морозівської сільської ради Міловського району Луганської області (92520, Луганська область, Міловський район, село Морозівка, вулиця Центральна, будинок 49 Б) зареєструвати місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 без надання дозволу батька.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Морозівської сільської ради Міловського району Луганської області (92520, Луганська область, Міловський район, село Морозівка, вулиця Центральна, будинок 49 Б) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.О. Кисельова