Справа № 420/5369/18
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Одеса Справа № 420/5369/18

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А.,

за участі: секретаря Ягенської К.О., представників: позивача ОСОБА_1 відповідача Раєнко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування постанови ВГІРФО УМВС України в Херсонській області від 07.09.2007 року "Про скасування посвідки на постійне проживання в Україні", щодо громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. прибула до України відповідно до Угоди, укладеної між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.81 р. Згодом позивач залишилась на постійне проживання в Україні. 20.12.2003 р. відділом ВПРФО УМВС України в Херсонській області позивача було документовано безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1, що видана на бланку тимчасової посвідки, через відсутність бланків в УМВС України в Херсонський області, станом на 2003 рік. Позивач звернулась до суду з позовом в якому оскаржує постанову ВГІРФО УМВС України в Херсонській області від 07.09.2007 року "Про скасування посвідки на постійне проживання в Україні", щодо неї. Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001р. № 2491-III (далі по тексту Закон № 2491), (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин). Так, за визначенням ст. 1 Закону № 2491, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Відповідно абз.4 п.4 Прикінцевих Положень Закону № 2491, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Статтею 12 Закону № 2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Жодної з перелічених підстав а ні Постановою «Про скасування посвідки на постійне проживання в Україні» від 07.09.2007р., що оскаржується, а ні Висновком «Про скасування посвідки на постійне проживання в Україні» від 07.09.2007 р. на підставі якого було прийнято Постанову не встановлено, а посилання у висновку на те що посвідку видано вперше після закінчення встановленого терміну її оформлення є безпідставним. При наданні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 20.12.2003 року на підставі п. 4 Розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", ВГІРФО ГУМВС України в Херсонській області проводив перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не виявив та надав позивачу посвідку на постійне проживання в Україні, тому вважає оскаржувану постанову від 07.09.2007 року протиправною.

Представник відповідача надав до суду письмовий відзив, який мотивований тим, що з матеріалів архівної особової справи, що передані від ВГІРФО УМВС України в Херсонській області до УДМС відносно позивача, за клопотанням про видачу посвідки на проживання в Україні вбачається, що позивач 25.11.2003 звернулась із заявою про отримання дозволу на імміграцію та залишення на постійне місце проживання в Україні як особа, яка прибула в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, та залишилась проживати на території України після закінчення дії Угоди. 15.12.2003 керівництвом УМВС України в Херсонській області на підставі заяви вказаної іноземки було прийнято рішення у вигляді висновку про документування посвідкою на постійне проживання в Україні, відповідно до абзацу четвертого пункту 4 Розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію». 20.12.2003 позивач був документований ВГІРФО УМВС України в Херсонській області посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 терміном дії «безстроково». 07.09.2007 ВГІРФО УМВС України в Херсонській області прийнято обґрунтований висновок про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, після чого 07.09.2007 прийнято рішення у формі постанови про скасування посвідки на постійне проживання в Україні Позивачу, яка не була оскаржена в судовому порядку. Наказом МВС України № 992 від 31.10.2012 «Про організаційно-штатні зміни, пов'язані з ліквідацією підрозділів у справах Громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС, УМВС» ліквідовано ДДГІРФО до складу якого входив ВГІРФО УМВС України в Херсонській області. УДМС новостворена організація, яка не є правонаступником ВГІРФО УМВС України в Херсонській області, а лише виконує з 01.08.2012 функціональні обов'язки ліквідованого ВГІРФО УМВС України в Херсонській області. Під час опрацювання матеріалів архівної справи, що передана від ВГІРФО УМВС України в Херсонській області до УДМС виявлено, що посвідка оформлена у порушення вимог міграційного законодавства, а саме: 25.11.2003, на момент звернення Позивача із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без отримання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до абзацу 4 пункту 4 Розділу V Прикінцевих приписів Закону України «Про імміграцію». Положеннями ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних відносин, встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України «Про імміграцію». Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регулюються Конституцією України, Законом України «Про імміграцію». Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних відносин, імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні. Так, пунктом 4 Прикінцевих положень цього Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень вище вказаного Закону, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону. Зазначена норма регулює відносини які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при наданні дозволу на імміграцію. З аналізу зазначених норм законодавства, вбачається, що особи які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року і залишилися проживати в Україні та звернулися із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні вважається такими, що мають дозвіл на імміграцію. При цьому посвідка на постійне проживання є одночасно дозволом на імміграцію. Крім того, в матеріалах справи відсутня інформація про факт прибуття Позивача на роботу за Угодою, як того вимагає правова норма Закону. Довідка, що від 14.10.2003 № 180, видана ВАТ «КАХОВКА» не підтверджує, що Позивач працював саме за Угодою з 1989 по 1991 рік. Особам, які прибули в Україну до 06.03.1998 згідно з Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання на роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні, повинна подаватись довідка, що підтверджує факт прийняття на професійне навчання чи роботу. УДМС встановлено, що на момент подачі заяви були відсутні підстави для документування посвідкою на постійне проживання в Україні на підставі Угоди, так як відсутня довідка, що підтверджує факт прийняття на професійне навчання чи роботу. Отже, встановлено, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання прийняте з порушенням вимог Закону, та підлягає скасуванню відповідно до вимог пункту 2.9 Розділу 11 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 06 серпня 2014 року за № 1335/23867 (зі змінами ) наказом Голови ДМС України. Посвідка, що була видана на підставі рішення, яке скасоване наказом Голови ДМС, визнається недійсною та підлягає вилученню. Висновок УМВС України в Херсонській області від 15.12.2003 про задоволення клопотання Позивача про видачу посвідки на постійне проживання, прийнятий з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію». 25.05.2018 керівництвом УДМС затверджено обґрунтований висновок про визнання висновку УМВС України в Херсонській області таким, що прийнятий з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію», після чого направлений на розгляд ДМС України для підготовки проекту наказу Голови ДМС України про скасування рішення про видачу посвідки та визнання її недійсною.

Ухвалою суду від 12.10.2018 року заяву ОСОБА_2 про поновлення строку звернення до суду задоволено, визнано поважними причини пропуску строку ОСОБА_2 звернення до суду та поновлено пропущений процесуальний строк, та відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 19.10.2018 року клопотання ОСОБА_2 задоволено:

зобов'язано Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області (, місцезнаходження: 73036, м. Херсон, вул.. Перекопська, 168) надати до Одеського окружного адміністративного суду розташованого за адресою: 65062, м. Одеса, Фонтанська дорога, 14 завірені належним чином копії:

матеріалів особової справи громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н;

листа Херсонської обласної державної адміністрації від 12.12.2003 р. № 415-107/7149-28/328 "Про клопотання щодо залишення на постійне місце проживання в Україні громадянки В'єтнаму ОСОБА_2";

висновку ВГІРФО УМВС України в Херсонській області від 15.12.2003р. "Про залишення на постійне проживання в Україні";

висновку від 07.09.2007 р. "Про скасування посвідки на постійне проживання в Україні".

Ухвалами суду від 12.11.2018 року та від 04.12.2018 року заяви Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою суду від 05.12.2018 року клопотання представника відповідача задоволено, доручено Херсонському окружному адміністративному суду (73027, м. Херсон, вул.. Філатова, 29) забезпечити проведення судового засідання призначеного на 10 грудня 2018 року на 09:10 год. у режимі відеоконференції за участю Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявності підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що Громадянка Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н., прибула до України в 1989 році відповідно до Угоди, укладеної між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року.

Згодом позивач залишилась на постійне проживання в Україні.

20.12.2003 року відділом ВГІРФО УМВС України в Херсонській області позивача було документовано безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 за результатами поданої ОСОБА_2 заяви. До заяви було долучено наступні документи: копія національного паспорту № НОМЕР_2 виданого 25.09.2003 року терміном дії до 25.09.2008 року, переклад паспорту, довідка Посольства Соціалістичної Республіки Вєтнам від 13.10.2003 року про відсутність у позивача судимості на території Вєтнаму, довідка ВАТ "Каховка" № 180, що позивачка працювала в ВАТ "Каховка" з 26.12.1989 року по 26.12.1991 року.

07.09.2007 року ВГІРФО УМВС України в Херсонській області складений висновок про скасування посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_2.

У вказаному висновку, зазначено, що посвідка на постійне проживання в Україні громадянці Вєтнаму ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, серії НОМЕР_3 терміном дії «безстроково» оформлена з порушенням вимог п. 4 абзаца 4 Прикінцевих положень ЗУ «Про імміграцію», а саме, посвідку видано вперше після закінчення встановленого терміну її оформлення для осіб, які прибули в Україну за угодою між Урядом Соціалістичної республіки Вєтнам та Урядом СРСР.

07.09.2007 року ВГІРФО УМВС України в Херсонській області прийнята постанова про скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

25.05.2018 року Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області склало висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_2, в якому зазначено, що 15.12.2003 року керівництвом УМВС України в Херсонській області на підставі заяви іноземки було прийнято рішення про документування посвідкою на постійне проживання відповідно до абз.4 п.4 Розділу V "Прикінцевих положень" Закону України "Про імміграцію", на підставі чого 20.12.2003 року була оформлена посвідка на проживання серії НОМЕР_1 терміном дії "безстроково".

У висновку вказано, що з відповідною заявою необхідно було звернутися до 07.02.2002 року. На момент звернення позивача з такою заявою 25.11.2003 року положеннями законодавства не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання на підставі дозволу на імміграцію відповідно до абз.4 п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію". Крім того, відсутня інформація про прибуття іноземки на роботу за Угодою. Встановлено, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання прийняте з порушенням вимог Закону та підлягає скасуванню відповідно до вимог пункту 2.9 Розділу 11 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС Україна від 15.07.2013 року № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2014 року за № 1335/23867 (зі змінами ) наказом Голови ДМС України. Посвідка, що була видана на підставі рішення, яке скасоване наказом Голови ДМС, визнається недійсною та підлягає вилученню.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вилучило у ОСОБА_2 посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 20.12.2003 року, про що надало довідку за місцем вимоги від 14.08.2018 року.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з ст.2 Закону України "Про імміграцію" питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити. Якщо міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до абз.4 п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Згідно з ст.6 Закону України "Про імміграцію" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Згідно з абз. 6 ст.1 Закону № 2491 посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції) визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (далі по тексту Порядок № 1983).

Відповідно до п. 21 Порядку № 1983 (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин), питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу (п.22 Порядку № 1983).

За приписами п.23 Порядку № 1983 Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держкомкордону (п.24 Порядку № 1983).

З наведених вище вимог Закону України «Про імміграцію» та положення Порядку №1983 вбачається, що перевірка з питання скасування дозволу на імміграцію проводиться за поданням органу внутрішніх справ, іншого органу виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Вказаними нормами на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, як на суб'єктів владних повноважень, покладено обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як вже було зазначено судом вище, видача ОСОБА_2 посвідки на постійне проживання в Україні здійснювалась на підставі абз.4 п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", під час видачі посвідки на постійне проживання відділ ВГІРФО УМВС України в Херсонській області керувався зазначеними положеннями Закону України "Про імміграцію", проводив перевірку законності залишення її на постійне проживання на території України, будь-яких підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив, заперечень не висловлював та визнав позивача таким, що має дозвіл на імміграцію, що мало наслідком надання посвідки на постійне проживання в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що з боку позивача не було допущено порушень при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні, не було подано свідомо неправдивих відомостей, документи не містили недостовірних даних та не були підробленими.

Згідно з п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України "Про імміграцію" особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Згідно з ч.3 ст.13 Закону України "Про імміграцію" якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Комісар Ради Європи з прав людини видав рекомендацію стосовно прав іноземців, які бажають в'їхати на територію держав-членів Ради Європи, та виконання рішень про видворення. Зазначена рекомендація, датована 19 вересня 2001 року, містить такий пункт: " 11. У випадках, коли особа стверджує, що компетентні органи порушили право, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини (ЄКПЛ), або що існує можливість порушення ними цього права, необхідно забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ гарантувалося не лише законом, але також на практиці".

З урахуванням зазначеного, фактично відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу посвідки на постійне проживання, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про визнання такої посвідки недійсною.

Суд вважає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію "необхідності у демократичному суспільстві", а саме принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію "необхідності у демократичному суспільстві". Так, за практикою Суду при визначенні питання "необхідності у демократичному суспільстві" держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. Тому, будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Під час розгляду справи суд встановив, що позивачка перебуває у шлюбі, має неповнолітню дитину, що народилася в Україні 19.07.2005 року, зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що оскаржувана постанова відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів її сім'ї має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої неповнолітня дитина.

Відповідно до ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Суд звертає увагу, що навіть якщо в 2003 році посвідку на постійне проживання в Україні позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб'єкта владних повноважень, тому перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

За таких обставин, постанова ВГІРФО УМВС України в Херсонській області від 07.09.2007 року "Про скасування посвідки на постійне проживання в Україні", щодо громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо тверджень представника відповідача, що коли позивачу оформлювалась посвідка на постійне проживання, функції з цього питання виконував інший орган владних повноважень, а саме ВГІРФО УМВС України в Херсонській області, а УДМСУ в Херсонській області не є його правонаступником, суд зазначає наступне.

Наказом МВС України №992 від 31.10.2012 «Про організаційно-штатні зміни, пов'язані з ліквідацією підрозділів у справах Громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС, УМВС» ліквідовано ДДГІРФО до складу якого входив ВГІРФО УМВС України в Херсонській області.

УДМС як новостворена організація, хоча і не є правонаступником ВГІРФО УМВС України в Херсонській області, проте виконує з 01.08.2012 функціональні обов'язки ліквідованого ВГІРФО УМВС України в Херсонській області.

Та оскільки саме на цю організацію згідно Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2013 року №681, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 року за №1335/23867 покладений обов'язок щодо прийняття рішень про видачу або відмову у видачі посвідок, тому саме УДМС України в Херсонській області є належним відповідачем у даній справі.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що "принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії". З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст..ст.9, 241-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати постанову ВГІРФО УМВС України в Херсонській області від 07.09.2007 року "Про скасування посвідки на постійне проживання в Україні", щодо громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до П'ятого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та з урахуванням п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 17.12.2018 року.

Суддя Е.А.Іванов

.