Справа № 826/12332/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 грудня 2018 року № 826/12332/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту агропромислового комплексу Київської обласної державної

адміністрації

про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час

вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом Департаменту агропромислового комплексу Київської обласної державної адміністрації (далі по тексту - відповідач) з наступними позовними вимогами:

- поновити позивача на посаді заступника начальника управління - начальника відділу юридичного забезпечення управління правового та організаційного забезпечення Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації з 07 липня 2018 року;

- стягнути з Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 липня 2018 року до дня поновлення на роботі;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі і стягнення заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць;

- скасувати наказ Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації від 06 липня 2018 року №84-к «Про звільнення ОСОБА_1».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що звільнення із займаної посади є незаконним та безпідставним, оскільки позивач був змушений написати заяву на звільнення під психологічним тиском шляхом примусу та погроз. Крім того, між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо дати звільнення, на дату звільнення не повідомлено про нараховані позивачу належні до виплати при звільненні суми, не виплачено всіх належних позивачу сум на дату звільнення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Вказаною ухвалою зобов'язано відповідача надати суду, протягом 15-ти днів з дня отримання ухвали суду, відзив на позовну заяву, належним чином засвідчені копію наказу від 06 липня 2018 року №84-к, копії документів, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення та докази направлення та отримання оскаржуваного рішення позивачем. Роз'яснено відповідачу, що, у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справу буде вирішено за наявними матеріалами. Запропоновано позивачу надати відповідь на відзив протягом 10 днів з дня отримання відзиву.

24 вересня 2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, з якого вбачається, що відповідач не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки при прийнятті спірного наказу відповідач керувався вимогами діючого на момент звільнення позивача законодавства та враховував волевиявлення позивача.

10 жовтня 2018 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій позивачем зазначено, що відповідачем в порушення вимог законодавства самостійно визначено дату звільнення, не враховано подану позивачем заяву про відкликання заяви про звільнення, відповідачем не надано доказів на підтвердження його позиції.

24 жовтня 2018 року відповідачем подано заперечення (на відповідь на відзив) з поясненнями стосовно проведення розрахунку з позивачем та пояснень позивача стосовно обставин, за яких його було звільнено.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 з вересня 2007 року працював на посаді заступника начальника управління - начальника відділу юридичного забезпечення Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації.

06 липня 2018 року ОСОБА_1 на ім'я директора Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації подано заяву про звільнення за угодою сторін із займаної посади.

Наказом Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації від 06 липня 2018 року №84-к відповідно до Закону України «Про державну службу» та керуючись Положенням про департамент агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації позивача звільнено з 06 липня 2018 року за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, про що здійснено запис у трудовій книжці.

В подальшому позивач з заявами від 19 липня 2018 року звернувся до відповідача про надання йому щорічної основної відпустки, щодо надання відпустки без збереження заробітної плати, щодо надання оригінала листка непрацездатності, на які листами від 20 липня 2018 року повідомлено, що позивача звільнено 06 липня 2018 року наказом №84-к.

Крім того, позивачем подано заяву від 19 липня 2018 року про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін, оскільки вона була написана під вчиненням психологічного тиску шляхом здійснення примусу щодо її написання. Позивач просить розглянути звернення невідкладно як таке, що не потребує додаткового вивчення відповідно до ст.20 Закону України «Про звернення громадян».

Листом від 19 липня 2018 року відповідачем повідомлено, що згідно з положеннями Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 анулювання домовленості про звільнення з роботи за угодою сторін може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Не погоджуючись зі спірним наказом, вважаючи звільнення з займаної посади таким, що порушує права та законні інтереси, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами в межах заявлених позовних вимогах, суд виходить з наступного.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, оцінюючі спірні правовідносини суд виходить з наступного.

Згідно п.2 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Положеннями п.17 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Спеціальним законодавчим актом у сфері проходження публічної служби є Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (надалі - Закон №889-VIII). Він визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно абз.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Так, у випадку, якщо працівник не бажає наводити мотиви свого звільнення або бажає звільнитися без додержання строку, передбаченого ст.38 КЗпП України, за відсутності для цього поважних причин, його звільнення відбувається за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за умови, що сторони домовилися про цю підставу.

Окрім того, предметом доказування у даному випадку є встановлення свідомого волевиявлення працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України, оскільки відсутність такого належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України, тобто за угодою сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації від 06 липня 2018 року №84-к, ОСОБА_1 заступника начальника управління - начальника відділу юридичного забезпечення управління правового та організаційного забезпечення, звільнено із займаної посади 06 липня 2018 року за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Підставою для прийняття спірного наказу стала особиста письмова заява позивача від 06 липня, що містила прохання звільнити позивача із займаної посади за угодою сторін.

При цьому, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що заява про звільнення написана під «психологічним тиском» посадових осіб відповідача та за відсутності власного волевиявлення. Однак доказів, які б свідчили про спонукання позивача до підписання вказаної заяви, зокрема, здійснення тиску посадовими особами відповідача, суду не надано.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про недоведеність того факту, що заява про звільнення була написана ним під психологічним тиском та за відсутності власного волевиявлення.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Так, для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника необхідна наявність домовленості сторін про строк звільнення.

Якщо працівник у своїй заяві не вказав причин, що свідчать про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку, наданого працівникові для письмового попередження власника або уповноваженого ним органу. Таке положення зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.

При цьому, слід акцентувати увагу на тому, що працівникові надається безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження.

Окремо слід зазначити, що закон не встановлює обов'язкової форми відмови працівника від раніше поданої заяви про звільнення, чим наділяє працівника дискреційними повноваженнями, тобто правом на власний розсуд обирати спосіб доведення своєї волі до відома власника або уповноваженого ним органу.

Отже, нормами чинного законодавства чітко передбачено право працівника на відкликання заяви про звільнення до закінчення двотижневого строку шляхом подання такої заяви власникові або уповноваженому ним органу. Звільнення працівника раніше спливу двотижневого строку є протиправним, крім випадків, коли працівником вказується у заяві бажана дата звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, у поданій позивачем заяві на звільнення від 06 липня 2018 року не міститься узгодженої дати звільнення. Крім того, згідно листка непрацездатності Серія АДІ №509435 позивач з 09 липня по 18 липня 2018 року включно перебував на лікарняному, а 19 липня 2018 року подав заяву до відповідача про відкликання заяви про звільнення.

Проте, листами від 19 липня 2018 року та від 20 липня 2018 року позивача повідомлено про його звільнення з 06 липня 2018 року. Тобто, з дати написання заяви та до дати звільнення не пройшов двотижневий строк у зв'язку з чим суд вважає дату звільнення непогодженою сторонами, оскільки в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження погодження дати звільнення. При цьому, ні в спірному наказі, ні у заяві позивача не міститься погодженої дати звільнення із займаної посади.

Суд зазначає, що анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, можливе лише при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

Такий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року №21-320а13.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у випадку звільнення позивача була відсутня домовленість між сторонами трудового договору про звільнення та не було визначено строк припинення трудового договору. Крім того, позивач заперечував проти свого звільнення з 06 липня 2018 року, подавши заяву про відкликання заяви про звільнення.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що наказ Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації від 06 липня 2018 року №84-к «Про звільнення ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, скасування наказу від 06 липня 2018 року №84-к передбачає одночасне поновлення позивача на посаді заступника начальника управління - начальника відділу юридичного забезпечення управління правового та організаційного забезпечення Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації.

В даному випадку суд керується також правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 28 жовтня 2014 року (№ рішення у ЄДРСР 41602330), відповідно до якої у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Стосовно правомірності позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд дійшов наступного висновку.

Так, частиною 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Обчислення середньої заробітної плати у випадках вимушеного прогулу здійснюється за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Так, відповідно до абз.1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з дати з якою пов'язана відповідна виплата.

Частиною 8 Порядку №100 від 08 лютого 1995 року встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З урахуванням викладених норм законодавства суд вважає за необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 липня 2018 року по 13 грудня 2018 року у розмірі92 314,26грн. (111 днів х 831,66 грн.), відповідно наявної в матеріалах справи Довідки про середню заробітну плату (дохід) від 06 серпня 2018 року вихідний номер довідки Ш 02-02ю2-1/54.

При цьому, суд зауважує, що у пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до п. 2, 3 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць, а також негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

На підставі зазначених норм КАС України, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу юридичного забезпечення управління правового та організаційного забезпечення Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації з 07 липня 2018 року та в частині стягнення з відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, в розмірі 17 049,03 грн., який підтверджено Довідкою від 06 серпня 2018 року № Ш 02-02.2-1/54 (831,66 * 20,5, де 20,5 - середньомісячне число робочих днів за останні два місяці перед звільненням).

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст. 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність винесення оскаржуваного наказу, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (02100, АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації (01004, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 13, ) від 06 липня 2018 року №84-к «Про звільнення ОСОБА_1».

3. Поновити ОСОБА_1 (02100, АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) на посаді заступника начальника управління - начальника відділу юридичного забезпечення управління правового та організаційного забезпечення Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації з 07 липня 2018 року

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (02100, АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) з Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації 01004, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 13, ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 92 314,26 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

5. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 (02100, АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) та стягнення на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 17 049,03 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова