Справа № 826/12670/17
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кузьменка В.В.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року (розглянута у порядку письмового провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року, ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач 1) та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - відповідач 2), в якому просить:

1) визнати протиправним та скасувати наказ відповідача 1 від 30.08.2016 року №218 в частині визнання недійсним (анулювання) бланку паспорту громадянина України НОМЕР_1;

2) зобов'язати відповідача 1 проінформувати Адміністрацію Державної прикордонної служби України, Службу безпеки України, Українське бюро Інтерполу, Міністерство внутрішніх справ України та Національний банк України про визнання протиправним та скасування наказу Державної міграційної служби України від 30.08.2016 року №218 в частині визнання недійсним (анулювання) бланку паспорту громадянина України НОМЕР_1;

3) визнати протиправними дії відповідача 2 та дії відповідача 1 щодо визнання недійсним паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 від 28.01.2014 року та щодо інформування Адміністрації Державної прикордонної служби України і Українського бюро Інтерполу про визнання паспорту недійсним;

4) визнати протиправними дії відповідача 2 та дії відповідача 1 щодо визнання недійсним паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 від 13.03.2012 року та щодо інформування Адміністрації Державної прикордонної служби України і Українського бюро Інтерполу про визнання паспорту недійсним;

5) зобов'язати відповідача 2 належним чином повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України та Українське бюро Інтерполу про дійсність паспортів громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 від 28.01.2014 року та НОМЕР_3 від 13.03.2012 року.

Позивач зазначає, що є громадянином України, документований паспортом, виданим Залізничним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в АР Крим 01.03.2012. Позивач також зазначає про наявність двох закордонних паспортів громадянина України для виїзду за кордон.

Позивач зазначає, що в результаті отримання листа ДМСУ від 13.06.2017, йому стало відомо про прийняття ДМСУ 30.08.2016 наказу № 218, яким визнано недійсними (анульовано) бланки паспортів, у тому числі позивача. Позивач зазначає, що наказ мотивований недопущенням незаконного використання бланків паспортів України, штампів, які залишились в територіальних органах та підрозділах ГУ ДМС України в АР Крим на момент анексії РФ території АР Крим.

Позивач вважає оскаржуваний наказ незаконним. Звертає у позові увагу на те, що паспорт видано ще 01.03.2012, тобто ще задовго до вказаних вище подій. У подальшому, як зазначається на стор. 2 позову, заявник неодноразово використовував цей паспорт для посвідчення своєї особи. Факт його оформлення відповідним державним органом, а також отримання та використання підтверджується листом ГУ ДМС України в Харківській області від 15.06.2017 за № 03/5-13399. Визнавши недійсним (анулювавши) у протиправний, на думку позивача, спосіб оформлений на ім'я позивача паспорт громадянина України, відповідач-1 також проінформував про наведене державні органи.

Однак, як зазначає позивач, Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» не передбачено можливості та процедури визнання ДМСУ недійсними (анулювання) оформлених та виданих паспортів. Визнаючи недійсним паспорт позивача, як зазначається у позові, відповідач не навів жодного посилання на нормативно-правовий акт.

У той же час, як зазначає позивач, чинне законодавство передбачає підстави та взагалі іншу процедуру визнання недійсним вже оформленого та виданого особі паспорта громадянина України. В контексті наведеного позивач посилається на наказ МВС України від 13.04.2012 № 320 «Про затвердження Порядку оформлення та видачі паспорта громадянина України» (далі - Порядок № 320). Однак, як вважає позивач, жодної з наведених у п. 10.4. Порядку № 320 підстав для визнання недійсним паспорту позивача не має.

Окрім того, отримавши лист відповідача-1 від 13.06.2017, позивачу також стало відомо, що відповідно до висновків службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон, проведеної ГУ ДМС України в Харківській області, 18.10.2016 та 02.08.2016 паспорта позивача для виїзду за кордон, видані на ім'я позивача, визнані недійсними та такими, що підлягають знищенню у встановленому порядку, причиною чого стало визнання недійсним паспорта громадянина України та відсутністю документального підтвердження належності позивача до громадянства України. У зв'язку з цим, також проінформовано відповідні державні орган.

При цьому, як зазначає позивач, про наведені обставини позивача не інформували до 13.06.2017.

Позивач зазначає, що на той час була чинною постанова КМ України від 07.05.2014 № 152, пунктом 55 якого передбачено визнання недійсними закордонних паспортів. Разом з цим, як вважає позивач, зазначені у п. 55 Порядку підстави відносно позивача відсутні.

Враховуючи викладене у позові у сукупності позивач вважає вказані дії та рішення протиправними та просить задовольнити позов.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що до матеріалів справи надано фотокопію паспорту громадянина України НОМЕР_1, який виданий на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 Місце народження - місто Бейрут, Ліван. Видача паспорту оформлена 01.03.2012 Залізничним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в АР Крим. Згідно відмітки у паспорті місце проживання зареєстровано з 01.03.2012 - АДРЕСА_1. Знято з реєстрації згідно відмітки у паспорті - 02.10.2012. Згідно відміток у паспорті позивачу було оформлено два закордонних паспорти: НОМЕР_3 (13.03.2012) та НОМЕР_2 (28.01.2014).

Паспорт громадянина України виданий позивачу на підставі заяви позивача та вищезгаданої довідки про реєстрацію особи громадянином України від 01.03.2012, яка залучена до матеріалів справи. У цій довідці зазначено, що позивач набув громадянство України 01.03.2012 на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство». Довідка видана для отримання паспорту громадянина України.

Паспорт громадянина України був виданий позивачу на підставі, зокрема, його заяви, в якій позивач просив видати паспорт у зв'язку з набуттям громадянства. У заяві міститься відмітка та посилання на вищезгадану довідку.

З довідки ГУ ДМСУ в АР Крим від 30.01.2014 вбачається, що позивач був зареєстрований у м. Сімферополь та знятий з реєстрації 02.10.2012 за закінченням терміну дії договору.

Листом від 13.06.2017 № 6-3495/3-17 ДМСУ повідомила адвоката ОСОБА_3 про визнання недійсним (анулювання) бланку паспорта серії НОМЕР_1, а також про визнання недійсними бланків закордонних паспортів на ім'я позивача НОМЕР_3 та НОМЕР_2.

Листом від 15.06.2017 № 03-5-13399 ГУ ДМСУ в Харківській області також повідомило адвоката ОСОБА_3 про визнання недійсними та такими, що підлягають знищенню, бланків закордонних паспортів на ім'я позивача НОМЕР_3 та НОМЕР_2.

Так, 30.08.2016 ДМСУ прийнято наказ № 218, відповідно до якого, враховуючи тимчасову окупацію АР Крим та враховуючи положення ст. 7 Закону України «Про основи національної безпеки України», визнано недійсними (анульованими) бланки паспортів громадянина України, зокрема, № 323380, який був оформлений на ім'я позивача.

Що стосується закордонних паспортів на ім'я позивача, слід зазначити, що в контексті наведеного до матеріалів справи залучено копію затвердженого Висновку від 27.07.2016 № 118/2016 службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також - Висновок № 118/2016)

Серед іншого, у Висновку № 118/2016 зазначається про надання для отримання закордонного паспорту - копії вищезгаданого паспорту серії НОМЕР_1; копії довідки № 10/3-78 про реєстрацію особи громадянином України, виданої 01.03.2012 ВГІРФО ГУ МВС України в АР Крим. Зазначається у висновку, що 27.02.2014 керівництвом ГУ ДМСУ прийнято рішення про видачу позивачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2. Також зазначається, що позивач документований 01.03.2012 вищезгаданим паспортом громадянина України серії НОМЕР_1. У висновку зазначається, що вивченням довідки про реєстрацію громадянином України встановлено, шо, нібито, згідно з рішенням ВГІРФО ГУ МВС України в АР Крим від 01.03.2012 позивач набув громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство» (за територіальним походженням). Довідка видана до паспорта № НОМЕР_4 від 05.06.2010, виданого «властями Лівану для палестинських біженців» та є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України - у графі зазначено «паспорта». Довідка містить підпис, прізвище та ініціали - С.В.Бабчишин, начальник відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в АР Крим.

Також у Висновку № 118/2016 зазначається, що з копії довідки вбачається, що визначення належності до громадянства України здійснено відносно іноземного громадянина. Інформації про народження або постійне проживання його батьків до 24.08.1991 на території, яка стала територією України, немає.

У Висновку № 118/2016 в цілому наведене правове обґрунтування, зазначене у відзиві на позов.

Зазначено, що у зв'язку з відсутністю документального підтвердження належності ОСОБА_2 до громадянства України, вважати його громадянином України не має підстав.

Враховуючи викладене, у Висновку № 118/2016 зазначено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2, відповідно до п/п. 8 п. 55 Порядку, затвердженого постановою КМ України від 07.05.2014 № 152, вважати недійсним та таким, що підлягає знищенню. Вирішено також проінформувати Адміністрацію ДПСУ про визнання паспортів такими, що оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України, а також Українське бюро Інтерполу.

Окрім того, ГУ ДМСУ в Харківській області також складено Висновок від 04.10.2016 р. за № 199/2016 службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3. У довідці наведена частина аналогічних обставин, що і у вищенаведеному Висновку. Зроблено аналогічні висновки щодо визнання недійсним закордонного паспорту та необхідності його знищення.

Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-III (далі - Закон № 2235-III), «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 №5492-VI (далі - Закон №5492-VI), Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України» від 25.03.2015 №302 (далі - Постанова №302), Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (далі - Порядок №215), Порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13.04.2012 №320 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 липня 2012 року за №1089/21401) (далі - Порядок №320), Інструкцією про порядок виготовлення, зберігання, обліку, передачі та знищення бланків документів суворого обліку та суворої звітності в ДМС України, затвердженою наказом Державної міграційної служби України від 18.07.2012 №153 (далі - Інструкція № 153).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо правового обґрунтування правомірності винесення оскаржуваних рішеннь відповідачами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Основними завданнями ДМС, серед іншого, є реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України визначає Закон України «Про громадянство України» № 2235-III від 18.01.2001 року (далі - Закон № 2235-III).

Відповідно до ст. 3 Закону № 2235-III громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Згідно частини першої статті 8 Закону №2235-III особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов'язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов'язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Частиною 1 статті 9 Закону №2235-III передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 22 Закону №2235-III Президент України, зокрема, приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України.

У пункті 4 частини першої статті 24 зазначеного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, здійснює повноваження щодо: прийняття рішень про оформлення набуття громадянства України особами з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4-10 статті 6 цього Закону.

Пунктами 92-94 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215 (далі - Порядок №215), передбачено, що органи міграційної служби приймають рішення про оформлення набуття громадянства України, зокрема за народженням; за територіальним походженням; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров'я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім'ю або передачі на виховання в сім'ю патронатного вихователя; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

До повноважень органів міграційної служби також належить скасування прийнятих ними рішень про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 Закону, відповідно до якої рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Згідно положень пунктів 114, 115 Порядку №215 рішення Президента України про прийняття особи до громадянства України або припинення громадянства України надсилається ДМС, яка через свої територіальні органи та підрозділи вживає заходів щодо документування осіб.

Згідно з пункту 1 статті 5 Закону № 2235-III документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Аналогічні правові норми закріплені і у Порядку, затвердженому постановою КМ України від 25.03.2015 №302 №302.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону №5492-VI суспільні відносини, пов'язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, переоформленням, продовженням строку дії, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.

У пункті 1 частини першої статті 13 Закону №5492-VI визначено, що паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон є одними із документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, оформлення якого передбачається цим Законом із застосуванням Єдиного державного демографічного реєстру.

Пунктом 10.4 Порядку №320 передбачено, що погашаються, уважаються недійсними та знищуються паспорти: які обмінюються у зв'язку зі зміною (переміною) прізвища, імені та по батькові; у разі встановлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах); у разі непридатності паспорта для користування (пошкодження з різних причин, утрата фотокартки); осіб, громадянство України яких припинено; знайдені, замість яких видано нові; померлих громадян; зіпсовані під час заповнення; оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України; не отримані власником протягом року.

Відповідно до п. 5.1. Інструкції № 153 недійсними бланками вважаються зіпсовані (при виготовлені документа), анульовані (дія не відбулася), дефектні (відсутність або пошкодження захисної сітки, друкованого тексту, водяних знаків, серій або номерів на бланках, наявність дубльованих номерів тощо), відсутні (що виявлено при відкритті пачки) та викрадені.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що правовою підставою для видачі паспорту громадянина України та паспорту громадянина України для виїзду за кордон є набуття особою громадянства України у порядку, визначеному чинним законодавством, а підставою для визнання бланків зазначених паспортів недійсними (анулювання) - їх видача з порушенням вимог чинного законодавства.

Окрім зазначеного вище, колегією суддів встановлено, що Указ Президента України про прийняття позивача до громадянства України не приймався, інші підстави вважати його громадянином України відсутні.

В порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України, позивачем не доведено існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство», зокрема, що його народження або постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, або ж наявності таких обставин відносно, наприклад, батьків позивача, наявність яких (обставин, передбачених ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство») могла б зумовлювати законне набуття позивачем громадянства України в порядку, встановленому Законом.

В порядку виконання вимог ч. 1 ст. 77 КАС України позивачем не надано суду жодних належних і допустимих, у розумінні статті 70 КАС України, доказів, які б підтверджували факт набуття позивачем громадянства України у порядку, визначеному законодавством.

Також, колегією суддів враховано обставини, повідомлені Службою безпеки України (Департаментом захисту національної державності) у листі від 12.01.2018 № 5/2/1-602 («Стосовно ОСОБА_2.»), в якому зазначається, що за наявними даними, мешканець Об'єднаних Арабських Еміратів ОСОБА_2, 1952 р.н., уродженець Бейрут (Ліван), палестинець за національністю, 01.03.2012 документований вищезгаданим паспортом громадянина України, а також надалі документований закордонними паспортами. Звертається увага, що ОСОБА_2 не міг звернутися до підрозділу громадянства та набути громадянство нашої держави, оскільки він вперше прибув на територію України 11.03.2012 рейсом Стамбул-Харків та залишив її 23.03.2012 у зворотному напрямку. При перетині кордону України в обох напрямках він для підтвердження своєї особи використовував проїзний документ палестинця ліванського зразку № НОМЕР_4 (дійсний з 06.06.2010 до 06.06.2015). Вказаний проїзний документ містивкороткострокову візу (одноразова, туризм), видану Посольством України в ОАЕ. Вказана віза була оформлена на підставі туристичного ваучера № НОМЕР_5, ТОВ «Профінтур ФПУ». При оформленні в'їзних документів ОСОБА_2 підтвердив співробітникам дипломатичної установи туристичну мету відвідування України, зазначивши, що постійно проживає та працює в м. Абу Дабі (ОАЕ), а впродовж останніх трьох років він не оформляв будь-яких інших в'їзних документів для відвідування нашої держави. Про постійне проживання останнього в ОАЕ, згідно зазначеної інформації, також свідчить той факт, що його проїзний документ № НОМЕР_4 виданий дипломатичною установою Лівану в м. Абу Дабі.

Щодо посилання представника позивача відносно того, що вказана копія листа не засвідчена належним чином , колегія суддів зазначає наступне.

Так, копія вказаного доказу засвідчена головним спеціалістом юридичного управління ДМСУ Борбуц І.В., яка є представником ДМСУ у даній справі та повноваження якої підтверджуються довіреністю від 02.01.2018, копія якої, засвідчена судом, залучена до матеріалів справи.

Колегія судів звертає увагу на те, що відповідно до інформації, наведеній у листах Державної прикордонної служби України від 10.11.2017 № 0.64-37571/0/15-17 та від 21.11.2017 № 55/2099, що протягом 2012 - 2013 років позивач в'їжджав/виїжджав на/з території України: 11.03.2012 / 23.03.2012; 27.11.2012 (в'їзд) - 30.11.2012 - (в'їзд); 17.03.2013 / 22.03.2013; 26.01.2014 / 28.01.2014.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У колегії суддів відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності вказаної вище інформації, наданої СБУ та ДПСУ. В порядку ч. ч. 6 ст. 94, ч. 3 ст. 180, позивачем не доведено наявності обґрунтованих сумнівів щодо достовірності вищенаведеної інформації.

Відтак, наведене свідчить про те, що паспорт громадянина України на ім'я позивача було виготовлено і оформлено видачу 01.03.2012, тобто раніше, ніж позивач фактично прибув на територію України. В порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України позивач не довів перебування в Україні станом на дату підписання заяви про видачу паспорта громадянина України, його оформлення та видачі.

В контексті наведеного та в порядку вимог ч. 1 ст. 77 КАС України позивачем до матеріалів справи не надано інших паспортних документів для виїзду/виїзду за кордон, в яких би були наявні відмітки про перетинання позивачем кордону України на дату видачі паспорту, чи інших документів на підтвердження заявлених обставин в контексті положень ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство».

Таким чином, позивачем не було доведено обставин щодо набуття ним громадянства України у порядку, визначеному законодавством (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України»), на які він посилається у своїй позовній заяві, і тим самим не виконано обов'язку, покладеного на нього ч. 2 ст. 77 КАС України, що у свою чергу виключає можливість оформлення паспорту громадянина України та свідчить про відсутність підстав для документування позивача паспортом громадянина України, бланк якого визнано недійсним (анульованим) спірним наказом. Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави для визнання оскаржуваного наказу у відповідній частині протиправним, оскільки відповідачем-1 у даному випадку виконано покладені на нього функції, зазначені вище, та, відповідно, відсутні підстави для його скасування.

Окріс зазначеного вище, колегія суддів зазначає, що набуття громадянства України в установленому Законом України «Про громадянство» порядку є передумовою для отримання не тільки паспорта громадянина України, який у даному випадку був отриманий за відсутності обставин набуття позивачем громадянства України, тобто незаконно, а й паспортів громадянина України для виїзду за кордон. Враховуючи незаконність отримання позивачем паспорту громадянина України, відсутні підстави для висновку про законність отримання позивачем паспортів громадянина України для виїзду за кордон, що є похідним від набуття громадянства України, яке позивачем набуто не було. Відповідно у суду відсутні підстави для висновку про протиправність оскаржуваних дій та висновків відповідача-2, оскільки у даному випадку цей відповідач виконав покладені на нього функції та обов'язки, зазначені вище.

На підставі вище зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення, дій та висновків відповідачів, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Щодо інших позовних вимог про зобов'язання відповідачів вчинити певні дії, ці вимоги є похідними від вищезазначених та, відповідно, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову щодо останніх, не підлягаю задоволенню і похідні вимоги.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 18 грудня 2018 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

В.В. Кузьменко