Справа № 160/8642/18
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2018-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2018 року Справа № 160/8642/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С.
розглянувши у спрощеному провадженні в місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 Рафата до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
19 листопада 2018 року ОСОБА_1 Рафат (далі позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області(далі відповідач) з позовними вимогами:
- скасувати рішення повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 04.10.2018 р. №7-18 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобовязати прийняти до розгляду документи для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що повідомлення про відмову відповідача в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту безпідставне та необґрунтоване. Позивач вважає, що при прийнятті повідомленняпро відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, від 04.10.2018 р. №7-18 відповідачем не досліджені обставин, з якими положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»повязують надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Крім того, не надано належної оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалась після його виїзду у звязку з розгортанням збройного конфлікту в країні походження, а також ситуації в країні походження станом на час розгляду заяви. Позивач зауважив, що в разі повернення до батьківщини, йому буде загрожувати небезпека через ситуацію внутрішнього конфлікту, що тривалий час існує в ОСОБА_2 та є загальновідомим фактом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 р. відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
12 грудня 2018 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якомувідповідач заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийняття його у межах та на підставі наявних повноважень, з урахуванням того, що обставини, викладені позивачем, є явно необґрунтованими.На підставі співбесід від 18.09.2018 року та заяви-анкети позивача від 13.09.2018 р., інформації про країну походження (ОСОБА_2), а також матеріалів, наданих шукачем захисту до ГУДМС в Дніпропетровській області, відповідач дійшов висновку, що громадянин ОСОБА_2 АшрейшеМохаммадРафат не виявив обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, не констатував факту особистої участі чи участі його сімї політичних, релігійних, військових або громадських організаціях. Тому вважає, що відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є цілком обґрунтованою, підстави для задоволення позову відсутні.
Згідно з ч.ч. 5, 8 ст. 261 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що громадянин ОСОБА_2 АшрейфеМохаммадРафат 13 вересня 2018 року звернувся до органів Державної міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист (заява-анкета).
Заява прийнята до розгляду та видано довідку про звернення за захистом в Україні №003217.
18 вересня 2018 року з ОСОБА_1 Рафат проведено співбесіду, результати якої зафіксовані в протоколі співбесіди від 18.09.2018 р. справа №2018 DP0007.
Згідно із повідомленням від 04 жовтня 2018 року №7-18 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 Рафату повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Підстава: наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №119 від 03.10.2018 року.
Згідно із наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №119 від 03.10.2018 року, громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Рафат відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Не погоджуючись з повідомленнямвід 04 жовтня 2018 року №7-18, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
При цьому, згідно із пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту") особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:
яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;
яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;
яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;
стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;
яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника (ст. 7 Закону).
Статтею 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначений попередній розгляд заяв.
Так, частиною 1 ст. 8 Закону передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.
Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

В силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення (частина сьома статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом (частина перша статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ст.ст.73-76 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій, чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи усі докази, надані суду, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги непідлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В ході судового розгляду справи судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач є громадянином ОСОБА_2.

13 вересня 2018 року позивач звернувся до органів Державної міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Того ж дня, отримав довідку про звернення за захистом в Україні №003217.

18 вересня 2018 року з ОСОБА_1 Рафат було проведено співбесіду, результати зафіксовані в протоколі співбесіди від 18.09.2018 р. справа №2018 DP0007.

Згідно із ч. 4 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

03 жовтня 2018 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №119 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

04 жовтня 2018 року повідомленням №7-18 Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській областіповідомлено позивача про прийняте рішення; підстава: наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №119 від 03.10.2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено позов про скасування повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 04.10.2018 р. №7-18, яким повідомлено про прийняте відповідачем рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) субєкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 04.10.2018 р. №7-18 не є рішенням субєкта владних повноважень в розумінні ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України. Вказаним повідомленням лише доведено до відома позивача про прийняте відповідачем рішення - наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №119 від 03.10.2018 року, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №119 від 03.10.2018 року є рішенням субєкта владних повноважень відповідно до ст.ст. 4, 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Належним способом захисту порушеного права є оскарження вказаного наказу.

Таким чином, суд вважає, що АшрейфеМохаммадРафат обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню.

Згідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Рафата до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук