Справа № 1540/3487/18
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 1540/3487/18

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Пятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Димерлія О.О.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду, яке прийнято 23 серпня 2018 року у складі суду судді: Єфіменка К.С. в місті ОСОБА_1 по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.04.2017 року по 23.01.2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області щодо не виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.04.2017 року по 23.01.2018 року, стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.04.2017 року по 23.01.2018 року у розмірі 46126,00 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2018 року позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області за період з 02.03.2018 року по 23.08.2018 року щодо не виплати середнього заробітку ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу з 04.04.2017 року по 23.01.2018 року. Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.04.2017 року по 23.01.2018 року у розмірі 46126,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені заявлених вимог. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, неповно зясовано всі обставини, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції невірно були застосовані норми матеріального права і порушені норми процесуального права зокрема: в порушення вимог ч 2 ст. 235 КЗпП України рішення про стягнення середнього заробітку на користь працівника у справі №1540/3487/18 прийняв не орган, який розглядав трудовий спір щодо поновлення особи на роботі (службі); судом першої інстанції прийняті до розгляду за процедурою позовного провадження та задоволені вимоги, розгляд яких повинен був бути здійснений у межах іншого адміністративного провадження (справа №815/5699/16 за позовом ОСОБА_2 до начальника управління захисту Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області ОСОБА_3, Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про скасування наказу №254-К від 16 вересня 2016 року про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 16 вересня 2016 року і до моменту фактичного поновлення) та захист яких у не задоволеній частині повинен був здійснювати шляхом касаційного оскарження постанови суду від 23.01.2018 року у справі №815/5699/16, при тому, що залишення цих вимог без розгляду не відбувалось, що не створило можливість застосування правових наслідків, передбачених ч. 4 ст. 240 КАС України.

Позивач/ОСОБА_2, надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач зазначає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про наявність підстав про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Позивач зазначає, станом на момент подачі позову у відповідача існувала заборгованість перед позивачем за встановлений судом вимушений прогул з 04.04.2017 р. по 23.01.2018 р. на загальну суму 46126,00 грн. про яку відповідач знав але відмовлявся сплачувати. Відповідно до вимог КЗпП України відповідачем позивачу повинно бути виплачено середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, так як право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом ст. 43 Конституції України і позивач як працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору - ст. 21 Закону України «Про оплату праці». Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку; своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості - ст. 97 КЗпП України, ст. 15 і 24 Закону України «Про оплату праці». Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП України. Згідно ст. 235 Кодексу законів про працю України «При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік». Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Також позивач посилається на те, що доводи апелянта щодо прийняття рішення не органом який розглядав спір щодо поновлення на роботі, суперечить ст. 124 Конституції України згідно якої правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Також є хибним трактуванням норм Кодексу законів про працю України, а саме ст. 221 КЗпП України яка допускає розгляд індивідуальних трудових спорів додатково іншими органами - комісіями по трудовим спорам на підприємствах. В даній справі органом що розглядає трудовий спір є суд. Щодо твердження апелянта, що справа про стягнення за вимушений прогул з 04.04.2017 р. по 23.01.2018 р. вже розглядалась не відповідає дійсності, так як в справі №815/1676/18, на яку посилається відповідач, вирішувалось питання з іншого предмету, за інший час і та з іншої суми, а саме предметом позову у вищеназваній справі було «визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області щодо несвоєчасного виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду у справі №815/5699/16 від 23.01.2018 року і стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 04.04.2017 року по момент фактичного поновлення на роботі 12.03.2018 року у загальному розмірі 53967,42 грн.». Отже, керуючись вищевикладеним позивач просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 було призначено на посаду начальника Управління фітосанітарної безпеки Головного управління Держспоживслужби в Одеській області з 16.09.2016 року.

Наказом Головного управління Держспоживслужби в Одеській області №254-к від 16.09.2016 року, позивача було звільнено 19.09.2016 р. із займаної посади на підставі ч. 4 ст. 31 Закону України «Про державну службу».

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.04.2017 року по справі №815/5699/16, наказ Головного управління Держспоживслужби в Одеській області №254-к від 16.09.2016 року був визнаний протиправним та скасований. В задоволені решта позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2018 року по справі №815/5699/16 рішення суду першої інстанції було скасоване та ухвалене нове рішення, яким визнаний протиправним та скасований наказ відповідача №254-к від 16.09.2016 року, позивач поновлений на попередній посаді та на його користь стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення 17.09.2016 року по день ухвалення рішення суду першої інстанції 04.04.2016 року в розмірі 31826,94 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.06.2018 року по справі №815/1676/18 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2. Визнано протиправною бездіяльність щодо затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді, за період з 24.01.2018 року по 01.03.2018 року.

Колегією суддів встановлено, що Постановою Верховного Суду від 17.10.2018 року по справі №815/5699/16 у задоволенні касаційної скарги Головного управління Держспоживслужби в Одеській області відмовлено. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2018 року змінено шляхом в резолютивній частині дати поновлення на посаді начальника Управління фітосанітарної безпеки Головного управління Держспоживслужби в Одеській області з 20.09.2016 року, в іншій частині залишено без змін.

Постановою Пятого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2018 року по справі №815/1676/18 апеляційну скаргу Головного управління Держспоживслужби в Одеській області залишено без задоволення, а рішення Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2018 року без змін.

На виконання вказаної постанови, Головним управлінням Держспоживслужби в Одеській області прийнято Наказ від 02.03.2018 року №67-к (а.с. 24) «Про поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника Управління фітосанітарної безпеки Головного управління Держспоживслужби в Одеській області та прийняте рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.09.2016 року по 04.04.2017 року в розмірі 31826,94 грн..

Але, станом на 23.08.2018 року заборгованість за період з 04.04.2017 року по дату ухвалення рішення судом апеляційної інстанції про поновлення на посаді 23.01.2018 року відповідачем на користь позивача виплачена не була.

Вирішуючи спірне питання та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач має право з урахуванням приписів ст. 235 КЗпП України на виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу до дня фактичного поновлення на роботі за період з 04.04.2017 року по 23.01.2018 року.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Враховуючи те, що позивача поновлено на посаді 02.03.2018 року, шляхом видання відповідного наказу та прийняте рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.09.2016 року по 04.04.2017 року в розмірі 31826,94 грн., суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу слід стягнути за весь період в межах даних позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, оскільки при поновленні позивача на роботі за Наказом Головного управління Держспоживслужби в Одеській області №67-к від 02.03.2018 року, йому не виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, тому бездіяльність відповідача з цього приводу є протиправною.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За приписами абз. 3 п. 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку).

Відповідно до отриманої довідки про доходи від 22.08.2018 року середньоденний заробіток позивача перед звільненням складав 230,63 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до дня фактичного поновлення на роботі, як незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 04.04.2017 року по 23.01.2018 року, що становить 200 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу становить 46126,00 грн. (230,68 грн. * 200 днів).

Стосовно твердження апелянта, що справа про стягнення середнього заробітку за вимушеного прогулу з 04.04.2017 р. по 23.01.2018 р. колегією суддів відхиляється, оскільки в справі №815/1676/18 позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Головному управлінню Держпродспоживслужби в Одеській області, а саме: визнання противоправною бездіяльності щодо затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, за період з 24 січня 2018 року по 01 березня 2018 року; стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді, за період з 04 квітня 2018 року по 12 березня 2018 року.

Колегія суддів наголошує, що в справі №815/1676/18 вирішувалось питання з іншого предмету, за інший час та з іншої суми, а саме предметом позову у вищеназваній справі було «визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області щодо несвоєчасного виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду у справі №815/5699/16 від 23.01.2018 року і стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 04.04.2017 року по момент фактичного поновлення на роботі 12.03.2018 року у загальному розмірі 53967,42 грн.». Отже, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.04.2017 року по 23.01.2018 року не був предметом судового розгляду та фактично було заявлено позивачем вперше, оскільки позивача було поновлено на роботі лише 02.03.2018 р.

Щодо дотримання позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає, що умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Приписами ст. 2-1 КЗпП України визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частина 5 ст. 122 КАС України, якою встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, є загальною нормою, оскільки вона прямо не передбачає строк звернення до суду у справах щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення тощо).

Частина 2 ст. 233 КЗпП України конкретизує предмет (заробітна плата) судового захисту та встановлює, що в цьому разі звернення до суду не обмежується будь-яким строком, і з цієї норми такий висновок прямо випливає.

За загальними правилами визначення пріоритетності змісту норми висновки, що прямо випливають з норми, мають пріоритет над висновками, що непрямо випливають з норми.

Оскільки норми ч. 2 ст. 233 КЗпП України є спеціальними, прямо встановлюють предмет (заробітна плата) судового захисту, то вони мають пріоритет над нормами ч.5 ст.122 КАС України, які є загальними і з них не можна прямо зробити висновок стосовно строків звернення до суду для захисту права на заробітну плату (грошове забезпечення тощо).

Як вбачається з позицій, викладених у рішеннях Конституційного Суду України, при тлумаченні ст. 233 КЗпП України останній виходить з того, що право особи на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку звернення до суду.

Таким чином, застосування ч. 5 ст. 122 КАС України у публічних спорах про стягнення заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці і, відповідно, обмеження права на звернення до суду місячним строком призведе до дискримінації державних службовців за ознакою місця роботи, оскільки працівники інших установ та організацій, на яких не поширюється ч. 5 ст. 122 КАС України, можуть захистити своє право безстроково.

Водночас відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що звернення до суду з вимогами про зобов'язання виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу не обмежується будь-яким строком.

Доводи апелянта, що провадження у справі №815/5699/16 було відкрите ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.11.2016 року, а органом, яким розглянув спір у справі №815/5699/16 про проходження державної служби, зокрема про поновлення на службі, на користь ОСОБА_2 був Одеський апеляційний адміністративний суд, а відтак відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України саме Одеський апеляційний адміністративний суд повинен був вирішити питання щодо виплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є хибним трактуванням норм Кодексу законів про працю України.

На думку колегії суддів, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті, оскільки суперечить ст. 124 Конституції України згідно якої правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. В даній справі органом що розглядає трудовий спір є суд. По друге, твердження апелянта, що справа про стягнення за вимушений прогул з 04.04.2017 р. по 23.01.2018 р. вже розглядалась не відповідає дійсності, так як в справі №815/1676/18, на яку посилається відповідач, вирішувалось питання з іншого предмету, за інший час і та з іншої суми, а саме предметом позову у вищеназваній справі було «визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області щодо несвоєчасного виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду у справі №815/5699/16 від 23.01.2018 року і стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 04.04.2017 року по момент фактичного поновлення на роботі 12.03.2018 року у загальному розмірі 53967,42 грн.».

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду, яке прийнято 23 серпня 2018 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду, яке прийнято 23 серпня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.04.2017 року по 23.01.2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко