Справа № 805/2569/18-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року справа № 805/2569/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Міронової Г.М., Арабей Т.Г., Геращенка І.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 р. (у повному обсязі прийнято 31 липня 2018 року у м. Слов'янськ) у справі № 805/2569/18-а (головуючий І інстанції суддя Толстолуцька М.М.) за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

11 квітня 2018 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про: визнання протиправною відмови відповідача у нарахуванні та виплаті їй допомоги при народженні дитини; визнання незаконним та скасування рішення відповідача про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини; зобов'язання відповідача призначити та здійснити виплату їй державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 за заявою від 15.06.2016 (а.с. 4-6).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради від 15 серпня 2016 року про відмову у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини.

Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради повторно розглянути заяву позивача від 15.06.2016 року про призначення допомоги при народженні дитини, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 62-65).

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на те, що Управлінням відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам правомірно винесено рішення про відмову позивачу в призначенні допомоги при народженні дитини.

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити, а постанову суду першої інстанції - скасувати, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач є матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 видане 15 березня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області (а.с. 8).

Згідно довідки від 04.01.2016 року НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивач із малолітньою дитиною ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 перемістилась за адресою (фактичне місце проживання): АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Позивач 15 червня 2016 року звернулась до відповідача із заявою «Про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг», форма якої затверджена наказом Міністерства соціальної політики України 21 квітня 2015 року № 441, згідно якої просила призначити їй допомогу при народженні дитини, допомогу на дітей одиноким матерям. До зазначеної заяви було долучено копії паспорту та ідентифікаційного коду заявника (позивача), довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, свідоцтва про народження дитини та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

23.06.2016 року відповідачем на адресу Державного підприємства «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України» було зроблено запит електронної справи позивача (а.с. 54).

У відповідь, листом від 14.07.2016 року відповідача поінформовано, що позивач станом на 01.06.2016 року на обліку не перебуває.

06 липня 2016 року відповідальною особою відповідача був складений висновок про початкову оцінку потреб дитини та її сім'ї, яким встановлено відсутність позивача з дитиною за адресою проживання, тому факт сумісного проживання матері з дитиною не підтверджено (а.с. 53).

21 та 27 липня 2018 року було складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 про неможливість встановлення відповідних умов, через відсутність мешканців за зазначеною адресою (а.с. 56-57).

Відповідно до даних виписки з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) державної допомоги внутрішньо переміщеним особам, які мешкають на території Бахмутської міської ради від 02.08.2016 року № 5 з питань призначення державної допомоги згідно Закону України від 21.11.1992 року № 2811-ХІІ «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» ОСОБА_1 вирішено відмовити у призначенні допомоги при народженні дитини на дітей одиноким матерям (а.с. 58).

Рішенням управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради від 15 серпня 2016 року ОСОБА_1 вирішено не призначати допомогу згідно виписки з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) державної допомоги внутрішньо переміщеним особам, які мешкають на території Бахмутської міської ради від 02.08.2016 року № 5, у зв'язку з тим, що звернення за призначенням допомоги надійшло пізніше 12 календарних місяців після народження дитини та не підтвердженням факту проживання за вказаною адресою (а.с. 59).

Спірним питанням у справі є правомірність відмови відповідача в призначенні допомоги при народженні дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

В силу положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи (а тому і органи та посадові особи пенсійного фонду України, як органи виконавчої влади), зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно за ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21.11.1992 року № 2811-XII (далі - Закон № 2811).

Статтею 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (в редакції на момент подання позивачем до відповідача заяви про призначення допомоги при народженні дитини) передбачено, що громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 10 цього Закону визначено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Опікунам зазначена допомога призначається на підставі рішення про встановлення опіки. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини (ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»).

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Призначення і виплата державної допомоги сім'ям з дітьми здійснюються управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі створення) рад (далі - органи соціального захисту населення).

Для призначення допомоги при народженні дитини органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, подається: 1) заява одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики; 2) копія свідоцтва про народження дитини (з пред'явленням оригіналу) (п. 11 Порядку).

Так, відповідно пункту 13 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини, яка народилася після 8 квітня 2011 р., надається в сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму, - на другу дитину; кратній 120 розмірам прожиткового мінімуму, - на третю і кожну наступну дитину. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами.

При цьому така допомога надається у розмірах прожиткового мінімуму для дітей віком до шести років, встановленого на день народження дитини.

Згідно п. 43 Порядку № 1751 документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, розглядаються органом, що призначає і виплачує державну допомогу, протягом десяти днів з дня подання заяви.

Про призначення державної допомоги сім'ям з дітьми чи про відмову в її призначенні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення орган, що призначає і виплачує зазначену допомогу, видає чи надсилає заявникові письмове повідомлення протягом п'яти днів після прийняття відповідного рішення.

Суд зазначає, що нормами Закону № 2811-ХII та Порядку передбачено єдину підставу для відмови у призначені допомоги, а саме: у разі народження мертвої дитини, інших підстав для відмови в призначені допомоги законодавство не містить.

Разом з цим, вказаними нормами передбачені певні обмеження стосуються строку подання заяви про призначення виплати допомоги.

Суд наголошує, що позивач повною мірою виконала вимоги, встановлені Законом для ініціювання розгляду питання про призначення допомоги. Позивач з об'єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача з відповідною заявою, оскільки всупереч своїй волі змушена була змінювати місце проживання внаслідок проведення на сході України бойових дій, переїзд на постійне місце проживання до м. Бахмут, де і отримала статус внутрішньо переміщеної особи.

Суд зазначає, що позивачем свідоцтво про народження отримано тільки 15.03.2016 року (тобто через рік після народження дитини), заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Як відзначено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 591/610/16-а (К/9901/12622/18), допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини (п. 34, 35).

Керуючись принципом верховенства права, суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом першої інстанції, позивач має право на звернення до органу соціального захисту населення за призначенням допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги, враховуючи поважність причин пропуску строку такого звернення, оскільки механізм призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не повинен звужувати права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними і не впливають на правильне по суті рішення суду.

Таким чином, рішення відповідача про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини прийнято відповідачем без урахування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи та підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що вимоги позивача про визнання протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради у нарахуванні та виплаті допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 та визнання незаконним та скасування рішення Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про відмову в призначені допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 фактично є тотожними, оскільки відмова позивача була оформлена оскаржуваним рішенням. Тому, належним способом захисту прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 15 серпня 2018 року, яким вирішено не призначати позивачу відповідну допомогу.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача призначити та здійснити виплату позивачу державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 за заявою від 15.06.2016, з огляду на наступне.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На переконання суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач фактично відмовив в призначенні позивачу допомоги при народженні дитини, а судом першої інстанції встановлена протиправність його дій в цій частині, суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (юридична адреса: 84511, Донецька область, м. Бахмут, вул. Б.Горбатова, буд. 57) повторно розглянути заяву позивача від 15.06.2016 року про призначення допомоги при народженні дитини, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції порушено вимоги процесуального законодавства, оскільки позовна вимога позивача про зобов'язання відповідача призначити та здійснити виплату позивачу допомоги при народжені дитини, яка заявлена у позовній заяві, фактично не розглянута (не відмовлено у її задоволені).

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне частково скасувати рішення суду першої інстанції на виконання положень ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 р. у справі № 805/2569/18-а - скасувати в частині зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (юридична адреса: 84511, Донецька область, м. Бахмут, вул. Б.Горбатова, буд. 57) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.06.2016 року про призначення допомоги при народженні дитини, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Прийняти нове рішення в цій частині.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради призначити та здійснити виплату позивачу допомоги при народжені дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за заявою від 15.06.2016 року.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 р. у справі № 805/2569/18-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2018 року.

Судді Г.М. Міронова

Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко