Справа № 826/13413/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства охорони здоров'я України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2018 року про забезпечення адміністративного позову у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Міністерства охорони здоров'я України, треті особи - Одеський національний медичний університет, ОСОБА_7, про визнання протиправними дій, скасування наказів, встановлення відсутності повноважень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до Міністерства охорони здоров'я України, треті особи - Одеський національний медичний університет, ОСОБА_7, в якому, з урахуванням заяв від 29 серпня 2018 року та 25 вересня 2018 року про зміну предмету позиву, просять суд:

1) визнати протиправними дії МОЗ України щодо винесення наказу від 17 липня 2018 року № 34-о «Про звільнення ОСОБА_8» в частині, а саме: пункту 2 наказу щодо покладення з 18 липня 2018 року виконання обов'язків ректора Одеського національного медичного університету на ОСОБА_7, завідувача кафедри психології Одеського національного медичного університету, до призначення ректора у встановленому законодавством порядку;

2) визнати протиправним та скасувати наказ МОЗ України від 17 липня 2018 року № 34-о «Про звільнення ОСОБА_8» в частині, а саме: пункт 2 Наказу щодо покладення з 18 липня 2018 року виконання обов'язків ректора Одеського національного медичного університету на ОСОБА_7, завідувача кафедри психології Одеського національного медичного університету, до призначення ректора у встановленому законодавством порядку;

3) встановити відсутність у МОЗ України компетенції (повноважень) на призначення виконувача обов'язків ректора Одеського національного медичного університету, крім випадків, прямо визначених положеннями ч. 2 статті 42 Закону України «Про вищу освіту»;

4) визнати протиправним та скасувати наказ МОЗ України «Про деякі питання управління Одеським національним медичним університетом» від 07 вересня 2018 року № 1638.

25 вересня 2018 року від ОСОБА_5, ОСОБА_6 до суду першої інстанції надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 вересня 2018 року заяву ОСОБА_9, ОСОБА_6 про забезпечення адміністративного позову - задоволено. Зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров'я України «Про деякі питання управління Одеським національним медичним університетом» від 07 вересня 2018 року №1638.

Не погодившись з ухвалою суду, відповідач - Міністерство охорони здоров'я України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення позову. Зокрема, відповідач зазначає, що частиною 1 ст. 15 Закону України "Про вищу освіту" від 01.07.2014 р. № 1556-VII, визначено, що повноваження засновника (засновників) щодо управління закладом вищої освіти визначаються цим та іншими законами України, а також статутом закладу вищої освіти.

Відповідно до пп.14 п. 4 Положення про Міністерство охорони здоров'я України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 267, МОЗ, відповідно до покладених на нього завдань утворює, ліквідовує, реорганізовує підприємства, установи та організації, у тому числі заклади охорони здоров'я, затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників, формує кадровий резерв на посади керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління МОЗ.

Підпунктом 1 пункту 1 Розділу ІІІ Статуту Одеського національного медичного університету, затвердженого наказом МОЗ від 18.08.2016 року № 863 передбачено, що МОЗ України, призначає виконувача обов'язків ректора Університету з числа штатних науково - педагогічних працівників Університету, відповідно до законодавства України та цього Статуту.

Враховуючи вказані норми Закону, відповідач вважає, що діяв правомірно під час прийняття спірного наказу, оскільки не призначав та не покладав виконання обов'язків ректора Одеського національного медичного університету, а лише погодив, як орган управління рішення прийняте безпосередньо самим Університетом.

07 грудня 2018 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від третьої особи - Одеського національного медичного університету надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом МОЗ України «Про деякі питання управління Одеським національним медичним університетом» від 07 вересня 2018 року № 1638, зокрема, визнано виконання обов'язків ректора ОНМедУ ОСОБА_10, відповідно до наказу ОНМедУ від 30 серпня 2018 року №413 «Про покладення обов'язків»; ОСОБА_7 передати, а ОСОБА_10 прийняти справи ОНМедУ, про що скласти відповідні акти прийому-передачі.

При цьому, як вбачається з ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову №826/13413/18, МОЗ України заборонено призначати виконуючого обов'язки ректора Одеського національного медичного університету та вчиняти будь-які інші дії щодо покладення обов'язків ректора Одеського національного медичного університету на будь-яку особу, окрім випадків, визначених положеннями Закону України «Про вищу освіту».

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву позивачів про вжиття заходів забезпечення позову, дійшов вірного висновку про те, що оскільки на час прийняття оскаржуваного наказу відповідача від 07 вересня 2018 року №1638, діяла ухвала суду про заборону призначення виконуючого обов'язки ректора Одеського національного медичного університету та вчинення будь-які інші дії щодо покладення обов'язків ректора Одеського національного медичного університету на будь-яку особу, окрім випадків, визначених положеннями Закону України «Про вищу освіту», вбачаються наявні ознаки очевидної протиправності такого наказу.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ухвалу про забезпечення позову постановляє суд першої інстанції, а якщо розпочато апеляційне провадження, то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції.

Перелік видів забезпечення позову встановлено ч. 1 ст. 151 КАС України, а саме: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Таким чином, суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України, заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд надає оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду від 06.03.2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» висвітлено позицію щодо вжиття заходів забезпечення позову в адміністративних справах, зокрема зазначено, що судам необхідно враховувати, що, згідно з частинами третьою та четвертою статті 117 КАС України, забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: зупинення дії рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; заборони вчиняти певні дії. В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Таким чином, при розгляді клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову суд повинен дати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з врахуванням: розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв'язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення позову забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; імовірності виникнення утруднень для виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; наявності зв'язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не приймають участь у розгляді справи.

Колегією суддів враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні від 15 листопада 2007 року по справі «Бендерський проти України», в якому Суд зазначив, що судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Також, суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є надання тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявності об'єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Тобто, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, необхідність забезпечення позову позивачі обґрунтовують тим, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди їх правам та інтересам, а захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також очевидними є ознаки протиправності дій відповідача.

Так, позивачами зазначено, що єдиною нормою, яка передбачає призначення виконувача обов'язків керівника закладу вищої освіти є ч. 4 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту».

Відповідно до ч. 1 ст 34 Закону України «Про вищу освіту», безпосереднє управління діяльністю закладу вищої освіти здійснює його керівник (ректор, президент, начальник, директор тощо). Його права, обов'язки та відповідальність визначаються законодавством і статутом закладу вищої освіти.

Статтею 42 вказаного Закону визначено порядок обрання, призначення та звільнення з посади керівника закладу вищої освіти.

Відповідно до ч. 3 ст. 42 Закону, засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) зобов'язаний оголосити конкурс на заміщення посади керівника закладу вищої освіти не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку контракту особи, яка займає цю посаду. У разі дострокового припинення повноважень керівника закладу вищої освіти конкурс оголошується протягом тижня з дня утворення вакансії.

Засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) протягом двох місяців з дня оголошення конкурсу на посаду керівника закладу вищої освіти приймає (приймають) пропозиції щодо претендентів на посаду керівника закладу вищої освіти і протягом 10 днів з дня завершення терміну подання відповідних пропозицій вносить (вносять) кандидатури претендентів, які відповідають вимогам цього Закону, до закладу вищої освіти для голосування.

Керівник закладу вищої освіти обирається шляхом таємного голосування строком на п'ять років у порядку, передбаченому цим Законом і статутом закладу вищої освіти.

Брати участь у виборах керівника закладу вищої освіти мають право: кожен науковий, науково-педагогічний та педагогічний штатний працівник закладу вищої освіти; представники з числа інших штатних працівників, які обираються відповідними працівниками шляхом прямих таємних виборів; виборні представники з числа студентів (курсантів), які обираються студентами (курсантами) шляхом прямих таємних виборів.

При цьому, загальна кількість (повний склад) наукових, науково-педагогічних і педагогічних працівників закладу вищої освіти повинна становити не менше 75 відсотків загальної кількості осіб, які мають право брати участь у виборах; кількість виборних представників з числа інших працівників закладу вищої освіти - до 10 відсотків, а кількість виборних представників з числа студентів (курсантів) - не менше 15 відсотків осіб, які мають право брати участь у виборах.

Вибори вважаються такими, що відбулися, якщо участь у них взяли більше 50 відсотків загальної кількості осіб, які мають право брати участь у виборах, кожен з яких має один голос і голосує особисто.

З особою (кандидатурою), яка набрала більше 50 відсотків голосів осіб, які мають право брати участь у виборах, засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) укладає контракт строком на п'ять років не пізніше одного місяця з дня її обрання.

Керівник закладу вищої освіти може бути звільнений з посади засновником (засновниками) або уповноваженим ним (ними) органом (особою), а також у зв'язку з прийняттям рішення про його відкликання вищим колегіальним органом громадського самоврядування, який його обрав на посаду з підстав, визначених законодавством про працю, за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту. Подання про відкликання керівника може бути внесено до вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти не менш як половиною статутного складу наглядової або вченої ради закладу вищої освіти. Рішення про відкликання керівника закладу вищої освіти приймається більшістю голосів за умови присутності не менш як двох третин статутного складу вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти.

В силу частини 4 ст. 42 Закону, засновник (засновники) новоутвореного закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган (особа) призначає (призначають) виконувача обов'язків керівника закладу вищої освіти, але не більш як на шість місяців.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що позивачами в межах даної справи, зокрема, оскаржуються компетенція та дії відповідача щодо прийняття наказу в частині та пункт 2 наказу Міністерства охорони здоров'я України від 17 липня 2018 року № 34-о «Про звільнення ОСОБА_8.» щодо покладення виконання обов'язків ректора Одеського національного медичного університету на завідувача кафедри психології Одеського національного медичного університету ОСОБА_7 та наказ МОЗ України «Про деякі питання управління Одеським національним медичним університетом» від 07 вересня 2018 року № 1638, яким визнано виконання обов'язків ректора ОНМедУ ОСОБА_10, відповідно до наказу ОНМедУ від 30 серпня 2018 року №413 «Про покладення обов'язків»; ОСОБА_7 передати, а ОСОБА_10 прийняти справи ОНМедУ, про що скласти відповідні акти прийому-передачі.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2018 року заяву ОСОБА_6, ОСОБА_5 про забезпечення позову задоволено частково:

- зупинено дію пункту 2 наказу Міністерства охорони здоров'я України від 17 липня 2018 року № 34-о "Про звільнення ОСОБА_8" щодо покладення виконання обов'язків ректора Одеського національного медичного університету на завідувача кафедри психології Одеського національного медичного університету ОСОБА_7, з 18 липня 2018 року й до призначення ректора у встановленому законодавством порядку;

- заборонено Міністерству охорони здоров'я України призначати виконуючого обов'язки ректора Одеського національного медичного університету та вчиняти будь-які інші дії щодо покладення обов'язків ректора Одеського національного медичного університету на будь-яку особу, окрім випадків, визначених положеннями Закону України "Про вищу освіту".

Також, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року роз'яснено зміст абзацу третього резолютивної частини ухвали про забезпечення позову у цій справі від 29.08.2018 року, зазначивши, що заборона Міністерству охорони здоров'я України вчиняти будь-які інші дії щодо покладення обов'язків ректора Одеського національного медичного університету на будь-яку особу крім випадків, визначених положеннями Закону України «Про вищу освіту» включає в себе заборону, зокрема, й щодо наділення будь-яких осіб повноваженнями ректора чи виконуючого обов'язки ректора Одеського національного медичного університету будь-яким способом, зокрема, й у такі способи як: визнання виконання обов'язків ректора Одеського національного медичного університету; передання повноважень ректора чи виконуючого обов'язки ректора Одеського національного медичного університету; представлення повноважень ректора чи виконуючого обов'язки ректора Одеського національного медичного університету; наділення повноваженнями ректора чи виконуючого обов'язки ректора Одеського національного медичного університету; делегування повноважень ректора чи виконуючого обов'язки ректора Одеського національного медичного університету; або з використанням будь-якого іншого формулювання окрім випадків, визначених положеннями Закону України «Про вищу освіту».

Імперативними приписами ст. 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Під час апеляційного розгляду ухвали про забезпечення позову, колегією суддів встановлено, що всупереч вказаним судовим рішенням, відповідачем винесено спірний наказ від 07 вересня 2018 року № 1638, який порушує права позивачів у даній справі.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про наявність ознак очевидної протиправності спірного наказу та наявність правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову у даній справі.

Задоволення заяви позивачів у вказаний спосіб є співмірним заявленим позовним вимогам. В даному випадку, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Вказаний захід забезпечення адміністративного позову у даній частині відповідає предмету адміністративного позову та, водночас, вжиття такого заходу не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямований лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

При цьому, правова оцінка дій та рішень відповідача підлягатиме встановленню під час судового розгляду даної справи.

Аналізуючи обставини справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки грунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то колегія суддів вважає, що слід апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 150, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров'я України залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В. Чаку Є.В.
Повний текст постанови виготовлено 17.12.2018 року