Справа № 0240/2835/18-а
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0240/2835/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Альчук Максим Петрович

Суддя-доповідач: Моніч Б.С.

13 грудня 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М. Охрімчук І.Г. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Пенсійного фонду України у м.Вінниці, Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці, Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №54486208 від 09.08.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постанова Замостянського районного суду м. Вінниці у адміністративній справі № 2-а-284/2011, якою визнано неправомірною відмову та зобов'язано відповідача здійснити перерахунок та виплату державної та додаткової пенсії ОСОБА_2 у відповідності до ст.. 50,54,67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796-ХІІ із розрахунку 6 мінімальних пенсій за віком (державна пенсія) та 50% мінімальної пенсії за віком (додаткова пенсія), а також рішення Європейського суду з прав людини №10035/07 від 15.06.2017 року, про зобов'язання Уряду виконати рішення національних судів, зазначених у додатку, які ще підлягають виконанню, виконані частково. У зв'язку з цим, на думку позивача, оскаржувана постанова прийнята відповідачем передчасно та підлягає скасуванню.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Зокрема зазначає, що у відповідача були відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження, оскільки судові рішення щодо нього виконані лише частково.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 28.01.2011 року у справі № 2-а-284/11, зокрема зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Замостянському районі м. Вінниці провести перерахунок пенсії ОСОБА_2, як постраждалому внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії та інваліду ІІІ групи, захворювання якого пов'язане з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, виходячи з розміру 6-ти мінімальних пенсій за віком відповідно до вимог ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 17.07.2010 року щомісячно та виплатити різницю між нарахованою та виплаченою пенсією.

Рішенням Європейського суду з прав людини заява № 10035/07 у справі "Віталій Іванович Кулик проти України та 191 інша заява" в частині заяви ОСОБА_2 передбачено, що "Уряд визнає надмірну тривалість виконання рішень національних судів, зазначених у додатку до цієї декларації.

Уряд готовий виконати рішення національних судів, зазначених у додатку, які ще підлягають виконанню, а також сплатити кожному заявнику 1000 євро.

Сума у розмірі 1000 євро є відшкодуванням будь-якої матеріальної та моральної шкоди, а також судових та інших витрат, буде конвертована в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Держава виплатить вищезазначені кошти і виконає рішення національних судів, які ще підлягають виконанню, протягом трьох місяців з дати повідомлення про ухвалення Судом рішення відповідно до пункту 1 статті 37 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У випадку несплати цих сум і невиконання рішень національних судів протягом зазначеного тримісячного строку Уряд зобов'язується сплатити пеню за період з моменту спливу тримісячного строку і до моменту остаточного розрахунку у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Ці виплати та виконання зазначених рішень національних судів становитимуть остаточне вирішення цих справ".

Урядовим уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини 03.08.2017 року до Департаменту державної виконавчої служби направлено службову записку № 4695/12.6.1/48-17 щодо виконання вказаного рішення, автентичний переклад рішення українською мовою та копію листа Європейського суду про набуття рішенням статусу остаточного.

Постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 18.08.2017 року відкрито виконавче провадження № 54486208 про примусове виконання рішення Європейського суду з прав людини № 10035/07, виданого 15.06.2017 року.

Платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 2965 від 07.09.2017 стягувачу перераховано грошові кошти у розмірі 30999,38 грн. (еквівалент 1000 євро) (а.с.56).

01.12.2017 державним виконавцем направлено вимогу до Управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці (боржнику за рішенням національного суду) та Державної казначейської служби України про надання інформації про стан виконання рішення національного суду.

Листом від 11.01.2018 № 5-08/495-854 Державна казначейська служба України повідомила про те, що рішення національного суду перебуває на виконанні в органі державного казначейства та залишається невиконаним, у зв'язку із відсутністю коштів.

Листом від 18.12.2017 № 4976/06-32-1/09 Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці повідомило відділ про те, що на виконання вищевказаного рішення національного суду здійснено перерахунок та сума доплати, яка залишається невиплаченою, у зв'язку із відсутністю бюджетного фінансування складає 46 360,72 грн.

13.02.2018 державним виконавцем направлено вимогу до Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Міністерства юстиції України для необхідності виплати на користь стягувача заборгованості за рішенням національного суду в розмірі 46 360,72 грн.

Платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 181 від 21.02.2018 стягувачу перераховано грошові кошти у розмірі 46360,72 грн. (заборгованість за рішенням національного суду), (а.с.57).

09.08.2018 року Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову у виконавчому провадженні № 54486208 про закінчення виконавчого провадження.

Позивач, не погодившись із постановою про закінчення виконавчого провадження, звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо закінчення виконавчого провадження були правомірними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 року (далі - Закон № 1404-VIII від 02.06.2016 року) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII від 02.06.2016 року органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII від 02.06.2016 року передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII від 02.06.2016 року виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 9 ст. 39 Закону № 1404-VIII від 02.06.2016 року передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII від 02.06.2016 року відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-IV від 23.02.2006 року (далі - Закон № 3477-IV від 23.02.2006 року) рішення - а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України; г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Закону № 3477-IV від 23.02.2006 року рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Виконання Рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України (ст. 3 Закону № 3477-IV від 23.02.2006 року).

Відповідно до ст. 7 Закону № 3477-IV від 23.02.2006 року протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів; б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції ( 995_004 ), оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва.

Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті "б" цієї частини, відкриває виконавче провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції( 995_004 ), резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Згідно ч. 6 ст. 8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" державна виконавча служба протягом трьох днів надсилає Органу представництва постанову про закінчення виконавчого провадження та підтвердження списання коштів.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Європейського суду з прав людини № 10035/07, виданого 15.06.2017 року, платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 2965 від 07.09.2017 ОСОБА_2 перераховано грошові кошти у розмірі 30999,38 грн. (еквівалент 1000 євро), а платіжним доручення Міністерства юстиції України № 181 від 21.02.2018 (а.с.57) ОСОБА_2 перераховано грошові кошти в сумі 46360,72 грн. (заборгованість за рішенням національного суду), а не 45360,72 грн., як стверджує в апеляційній скарзі позивач.

Підставою для звернення позивача з даним позовом до суду слугувало, як зазначає позивач, часткове виконання рішення Європейського та національного суду, а саме здійснення перерахунку і виплати пенсії лише до 22.07.2011 року.

Твердження позивача, що рішення національного суду від 28.01.2011 року залишилося невиконаним колегія суддів вважає надуманим.

При розгляді справ щодо соціальних виплат судова практика виходила з того, що суди відмовляли у задоволенні позовних вимог спрямованих у майбутнє (якщо такі заявлялися), оскільки суд не міг спрогнозувати, яким чином буде діяти відповідна норма Закону щодо розміру пенсій, призначених відповідно до ст.ст.50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", чи будуть до них вноситися зміни, чи буде відповідач порушувати права позивача тощо.

В рішенні суду від 28.01.2011 р. суд не вирішував будь-яких позовних вимог позивача, спрямованих в майбутнє (оскільки позивач таких не заявляв, судячи зі змісту наявних в матеріалах справи судових рішень), а тому виплати на підставі цих рішень мали здійснюватися відповідачем до внесення змін у законодавство, що регулює спірні правовідносини.

14.06.2011 р. Верховною Радою прийнято закон №3491-VI "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", який набрав чинності 19.06.2011 р.

Пунктом 7 ч.1 цього Закону "Прикінцеві положення" Закону "Про Державний бюджет України на 2011 рік" доповнено п.4, яким установлено, що у 2011 році норми і положення ст.ст.39, 50, 51, 52, 54 закону "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", ст.6 закону "Про соціальний захист дітей війни", ст.ст.14, 22, 37 та ч.3 ст.43 закону "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду на 2011 рік.

З аналізу наведеної норми випливає, що визначення порядку та розмірів виплат указаним категоріям громадян делеговано Кабінету Міністрів.

Вирішуючи питання, яка з однопредметних законодавчих норм однакової юридичної сили, що не визнані неконституційними в установленому порядку, підлягає застосуванню для розв'язання спорів зазначеної категорії, перевагу слід надавати тій з них, що прийнята пізніше. У розглядуваному випадку пізніше прийняті норми закону від 14.06.2011 р. №3491-VI "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік".

Крім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2011 від 26.12.2011 р. у справі за конституційним поданням щодо відповідності Конституції України п.4 розділу VII Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", вищезазначені норми визнані такими, що відповідають Конституції України.

На виконання вимог закону від 14.06.2011 р. №3491-VI "Про внесення змін до закону "Про Державний бюджет України на 2011 рік" 06.07.2011 р. Кабінетом Міністрів прийнято Постанову №745 "Про встановлення деяких виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету", яка набрала чинності 23.07.2011 р.

З огляду на викладене, до набрання чинності зазначеною Постановою КМ, тобто до 23.07.2011 р., застосуванню підлягають положення ст.ст.39, 50, 51, 52, 54 закону "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", ст.6 закону "Про соціальний захист дітей війни", ст.ст.14, 22, 37 та ч.3 ст.43 закону "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

З 23 липня 2011 року правомірність дій суб'єктів владних повноважень у зазначених категоріях справ необхідно перевіряти на відповідність вимогам закону "Про Державний бюджет України на 2011 рік" та Постанови КМ від 06.07.2011 р. №745.

Крім того, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011 р. "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" також було передбачено перерахунок пенсій призначених відповідно до закону "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

В даному випадку відповідачем у попередній справі пенсія позивачу стала виплачуватися у розмірах, визначених Законом України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" та Постановою КМ від 06.07.2011 р. №745 з 01.11.2011 р., а в подальшому був проведений її перерахунок відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011р. № 1210.

Правова оцінка таких дій органів пенсійного фонду в межах розгляду справи.

Щодо подальших дій органів пенсійного фонду або бездіяльності, вчинених у зв'язку зі змінами законодавства, то рішенням від 28.01.2011 року не вирішувався жодний спір з цього питання.

Відповідні дії чи бездіяльність, що вчинені органом пенсійного фонду після набрання рішенням законної сили унаслідок внесених змін у законодавство, породжують новий спір між сторонами і у даному випадку позивач мав право оскаржити такі дії чи бездіяльність, звернувшись до суду із новим позовом.

Це ж саме стосується і дій відповідача щодо виплати певних сум у період з 01.01.2014 року по 02.08.2014 року.

Твердження позивача, що рішення у справі №2-а-284/2011 року від 28.01.2011 року має діяти "вічно" та незалежно від будь-яких змін у правовому регулюванні відповідних правовідносин є хибним. Дія цього рішення закінчилась, коли у відповідне законодавство були несені зміни.

Наведене випливає і з практики Європейського суду з прав людини.

Так, у пункті 21 рішення від 03.06.2014 у справі "Великода проти України" (заява №43331/12) щодо частин скарг заявниці стосовно невиконання рішення суду від 19.01.2010 після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша ДІЯ ВИЩЕЗАЗНАЧЕНОГО СУДОВОГО РІШЕННЯ ЗАКІНЧИЛАСЯ, КОЛИ У ЗАКОНОДАВСТВО, ЯКЕ РЕГУЛЮВАЛО ПЕНСІЙНІ ВИПЛАТИ ЗАЯВНИЦІ, БУЛО ВНЕСЕНО ЗМІНИ. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19.01.2010, отже, для скарги немає підстав.

Цим же рішенням Європейський суд з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Під час апеляційного розгляду представником позивача були надані пояснення, згідно яких ним було оскаржено дії органів Пенсійного фонду щодо виплати позивачу певних сум у 2014 році в межах окремого судового провадження.

Також суд відхиляє доводи про те, що під час перегляду рішення суду в апеляційному порядку, вже діяли норми законодавчих актів, які стали застосовуватися з 23.07.2011 року, а тому слід вважати, що позивачу мали виплачуватися спірні кошти виходячи з розміру прожиткового мінімуму всупереч цим нормам.

Як слідує з ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02.12.2011 року (номер в ЄДРСР 20986694), нею залишено без змін рішення суду від 28.01.2011 року. Отже предметом апеляційного розгляду та перевірки судового рішення була правильність застосування відповідних норм матеріального та процесуального права на час його ухвалення.

Дійсно, у певних випадках суд апеляційної інстанції може враховувати зміни в законодавстві, що відбулися в період між ухваленням рішення суду першої інстанції та до моменту ухвалення рішення апеляційної інстанції. Однак такі випадки є винятковими і можуть мати місце виключно у разі скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Із згаданої ухвали не вбачається, що суд аналізував ті чи інші правовідносини, які виникли з 23.07.2011 року та відповідне законодавство.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 13 грудня 2018 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Капустинський М.М. Охрімчук І.Г.