Справа № 805/2789/18-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року справа №805/2789/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Компанієць І.Д., за участю секретаря судового засідання - Токаревої А.Г., представника відповідача - Хлудєєвої А.О., діючої за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року № 805/2789/18-а (головуючий суддя І інстанції - Стойка В.В.), складене у повному обсязі 04 вересня 2018 року у м. Слов'янськ Донецької області за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області про зобов'язання призначити пенсію за віком, -

ВСТАНОВИВ:

23 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області про зобов'язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 31 серпня 2016 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів (а.с. 5-18 т.1)

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року відмовлено у задоволені позовних вимог у повному обсязі (а.с. 64-65 т.2).

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі у зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що під час прийняття спірного рішення, суд першої інстанції вийшов за межі публічно-правового спору між сторонами, тобто, рішення судом винесено з питання, яким управління не аргументувало свою відмову, яке не є предметом спору і яке, як наслідок, знаходиться поза зоною правової компетенції суду.

Апелянт також зазначив, що управлінням прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, що не заперечує сам відповідач.

При цьому, заявником до пенсійного органу подано оригінал трудової книжки, а наявність реєстрації у м. Краматорську не є обов'язковою умовою для призначення пенсії (а.с. 69-88 т. 2).

Позивач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, наголосила, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставину справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що у 1999 році ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де з 09 лютого 2004 року перебуває на консульському обліку в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль.

До виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю позивачка проживала у АДРЕСА_1.

31 серпня 2016 року позивач звернулась до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про призначення пенсії за віком (а.с. 59-61 т.1). На час звернення позивач досягла 66 років та відповідно до трудової книжки її трудовий стаж складає більше 32 років.

Листом № 148/5-22-19-01 від 14 вересня 2016 року Управління пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області пояснило позивачу, що питання щодо прийняття заяви ОСОБА_2 про призначення пенсії управлінням буде розглянуте після надання додаткових документів, а саме: паспорту громадянина України, документу про місце проживання у м. Краматорську Донецької області, документу про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (а.с. 62-63 т.1).

Не погодившись з такою відповіддю пенсійного органу позивачка звернулась до суду із позовом про призначення пенсії за віком.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року у справі № 234/1292/17 позовні вимоги ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області про зобов'язання призначити пенсію за віком задоволено частково. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області розглянути заяву ОСОБА_2 про призначення пенсії. В іншій частини позовних вимог відмовлено (а.с. 124-127 т. 1).

06 жовтня 2017 року Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області прийнято рішення б/н «Про відмову в розгляді заяви позивача від 01.08.2016 року про призначення пенсії згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 68-69 т. 1), в якому зазначено, що питання про призначення пенсії буде розглянуто управлінням після надання заявником додаткових документів, а саме: паспорта громадянина України, документ про місце проживання у м. Краматорську Донецької області, документ про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків, трудова книжка.

25 жовтня 2017 року представник позивача надав до управління заяву про призначення пенсії ОСОБА_2 на виконання постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року у справі № 234/1292/17 (а.с. 65-66), додавши до неї, зокрема, посвідчення особи, трудову книжку, ідентифікаційний номер.

Не погодившись з вищевказаним рішенням управління позивач звернулась до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не дотримано встановлено порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки він не звертався до управління із заявою встановленого зразка про призначення та виплату пенсії за віком відповідно до вимог ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та необхідним пакетом документів, що визначає право на даний вид пенсії. При цьому, суд дійшов висновку, що управління не прийняло рішення про відмову у призначені пенсії, що не позбавляє позивача права звернутись до управління із заявою встановлено зразку та необхідним пакетом документів для призначення пенсії за віком.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).

Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 8 Закону № 1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 44 Закону № 1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною п'ятою статті 45 Закону № 1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 49, другим реченням статті 51 Закону № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону №1058-IV, з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як вбачається з матеріалів справи 06 жовтня 2017 року Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області прийнято рішення б/н «Про відмову в розгляді заяви про призначення пенсії згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 68-69 т. 1), в якому зазначено, що питання про призначення пенсії буде розглянуто управлінням після надання заявником додаткових документів, а саме: паспорта громадянина України, документ про місце проживання у м. Краматорську Донецької області, документ про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків, трудова книжка. Однак, листом 25 жовтня 2017 року представник позивача надав до управління заяву про призначення пенсії ОСОБА_2 на виконання постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року у справі № 234/1292/17 (а.с. 65-66), додавши до неї, зокрема, посвідчення особи, трудову книжку, ідентифікаційний номер. Рішення після подання необхідних документів відповідачем не приймалось.

Фактично спірним питанням даної справи є правомірність дій управління щодо не розгляду заяви позивача у встановленому законодавством порядку та не неприйняттям вмотивованого рішення з питання призначення пенсії за віком.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846; далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до п. 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що до управління із заявою про призначення пенсії за віком звертався представник позивача на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, при цьому при первинному зверненні (01 серпня 2016 року) та повторному (25 жовтня 2017 року) заявником надано наступні документи: трудова книжка, посвідчення особи, ідентифікаційний номер, копії довідок про утримання в Пенсійний фонд.

Згідно з пунктом 1.7 Порядку № 22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Пунктом 2.8 Порядку № 22-1 визначено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Згідно з пунктом 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам'ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

Також пунктом 4.10 Порядку № 22-1 передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження всіх необхідних документів для виплати пенсії орган, що призначає пенсію, повинен їх розглянути та прийняти відповідне рішення, яке оформлюється розпорядженням. Надані документи та заява зберігаються в пенсійній справі.

Аналогічний обов'язок пенсійного органу щодо прийняття відповідного рішення про призначення(перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії регламентовані ч. 5 ст. 45 Закону № 1058-ІV.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм, після отримання заяви позивача про призначення пенсії за віком, відповідач повинен був розглянути її та прийняти вмотивоване рішення або про призначення пенсії за віком або про відмову у її призначенні.

За результатами двох звернень та рішення суду, управління прийняло рішення б/н «Про відмову в розгляді заяви про призначення пенсії згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 68-69 т. 1), в якому зазначено, що питання про призначення пенсії буде розглянуто управлінням після надання заявником додаткових документів, а саме: паспорта громадянина України, документ про місце проживання у м. Краматорську Донецької області, документ про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків, трудова книжка.

З аналізу даного рішення, суд апеляційної інстанції виходить з того, що воно не є рішенням про призначення/або про відмову у призначені пенсії (не є рішенням по суті заяви позивача), а є рішенням про відмову в розгляді заяви про призначення пенсії, однак такої форми рішення взагалі не передбачено вимогами ст. 45 Закону № 1058-ІV та п. 4.2, 4.3, 4.10 Порядку № 22-1.

При цьому, документи, які управління пропонує надати позивачу до заяви про призначення пенсії вже були нею надані, зокрема, оригінал трудової книжки, ідентифікаційний номер платника податків, посвідчення позивача (а.с. 65, 68 т. 1).

Приймаючи спірне рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що заява про призначення пенсії за віком позивача, не відповідала формі, яка зазначена у додатку 2 Порядку № 22-1.

Суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що зроблений передчасно, оскільки, як вже зазначалось вище, управлінням, за результатами розгляду заяви позивача не приймалось рішення по суті спірного питання (призначення пенсії або відмова у призначенні пенсії).

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону, на підставі яких позивачу було припинено виплату пенсії, у нього виникло право на відновлення виплати пенсії за віком.

Тієї ж позиції дотримується Верховний Суд у рішенні по справі № 754/3047/17 від 20 вересня 2018 року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що звертаюсь до суду із даним позовом, позивач просила суд зобов'язати відповідача призначити їй пенсію за віком.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 Закону № 1058-IV, спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються органами Пенсійного фонду та у судовому порядку.

Слід також зазначити, що відповідно до пункту 2.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затверджених затвердженого постановою правління пенсійного фонду України 30 квітня 2002 року за n 8-2 (далі - положення), серед основних завдань управління є, зокрема, завдання призначення (перерахунку) пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці та підготовка документів для їх виплати.

Відповідно до п.п. 6 п. 2.2 Положення, Управління, відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосувати положення ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, де зазначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог; суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень та обрати інший спосіб захисту, який необхідний для повного відновлення порушеного права.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо необхідності зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про призначення пенсії за віком від 31 серпня 2016 року та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, оскільки висновки суду першої інстанції є такими, що зроблено без урахування всіх обставин, які мають значення для справи, а Пенсійним органом всупереч вимог чинного законодавства не прийнято вмотивованого рішення щодо призначення/відмови у призначенні пенсії позивачу на підставі її заяви.

При цьому, суд ще раз наголошує, що заявником подано всі необхідні документи для прийняття рішення про призначення/або відмову у призначенні пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року № 805/2789/18-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області про зобов'язання призначити пенсію за віком - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області про зобов'язання призначити пенсію за віком - задовольнити частково.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області розглянути заяву ОСОБА_2 від 31 серпня 2016 року про призначення пенсії за віком та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1.

В іншій частини позовних вимог - відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 12 грудня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2018 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

І.Д. Компанієць