Справа № 360/3540/18
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

18 грудня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3540/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області, Бахмутсько-Лиманського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) до Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області (далі - 1-й відповідач, УПФУ в Попаснянському районі Луганської області), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області, яка пролягає у припиненні пенсійних виплат на адресу позивача за період з березня 2016 року включно по липень 2018 року включно;

- зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області провести пенсійні виплати для позивача за період затримки пенсійних виплат з березня 2016 року включно по липень 2018 року включно (а.с.3-8).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області та отримує пенсію за віком, є внутрішньо переміщеною особою. З березня 2016 року включно по липень 2018 року включно, 1-й відповідач припинив виплати пенсії та з серпня 2018 року пенсійні виплату було поновлено. З приводу невиплати пенсії за вказаний період та з приводу відсутності виплат по заборгованості пенсії, у жовтні 2018 року позивач в усному порядку звернувся до 1-го відповідача, та отримав відповідь, що за період з березня 2016 року включно по липень 2018 року включно пенсійні виплати поновлені не будуть, так як законодавством не передбачено порядку відшкодування за минулий час. Позивач вважає, що дії 1-го відповідача порушують права та інтереси, визначені законами України, а тому за захистом своїх прав звернувся до суду. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

1-й відповідач позов не визнав, до відділу діловодства та обліку звернення громадян 29.11.2018 за вхідним реєстраційним номером 36108/2018 надав відзив на позовну заяву від 22.11.2018 №13615/08 (а.с.30-31), в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування зазначив, що позивач отримав пенсію за серпень 2018 року та продовжує її отримувати до теперішнього часу. Пенсія за період березень-липень 2018 року в сумі 13532 буде сплачена за умови фінансування. Управління зазначає, що виплату пенсії позивачу здійснено з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 25.04.2018 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. №365», а саме п. 15, у якому зазначено: «Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає ( відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України». На теперішній час порядок виплати пенсій, які не виплачені за минулий період, Кабінетом Міністрів України не затверджено, тому позивачу пенсія за минулі періоди, а саме з 01 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року обліковується в управлінні Пенсійного фонду України в Попаснянському районі та буде сплачена на умовах окремого порядку, після визначення його Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного, 1-й відповідач просив залишити без задоволення адміністративний позов.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 09.11.2018 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.1-2).

Ухвалою суду від 07.12.2018 вирішено подальший розгляд адміністративної справи №360/3540/18 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та залучено до участі у справі другого відповідача - Бахмутсько-Лиманське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - 2-й відповідач) (а.с.47).

В судове засідання позивач не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю (а.с.53,54).

Представник 1-го відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.48).

Представник 2-го відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, правом на подачу відзиву на адміністративний позов на час розгляду судом справи по суті не скористався (а.с.52).

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, паспорт НОМЕР_2, виданий 19.11.1999 Стаханівським МВ УМВС України у Луганської області, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с.9,10).

Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується посвідченням НОМЕР_3 від 27.05.2009 (а.с.12).

Відповідно до інформації зазначеної у довідці від 28.03.2018 № ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, тимчасова адреса місця проживання позивача: АДРЕСА_1 (а.с.11).

До 29.02.2016 перебувала як внутрішньо переміщена особа на обліку в Бахмутсько-Лиманському об'єднаному УПФУ Донецької області, з 01.03.2016 2-й відповідач на підставі розпорядження від 03.03.2016 припинив виплату пенсії позивачу на підставі інформації СБУ (а.с.36-зворотній бік).

Розпорядження від 24.05.2018 2-й відповідач зняв з обліку ОСОБА_1 з 01.03.2016 у зв'язку з переїздом до іншого міста згідно запиту №6417/03 від 10.05.2018 (а.с.36-зворотній бік).

28.03.2018 позивач звернувся до 1-го відповідача з заявою, в якій просив запросити пенсійну справу з УПФУ м.Бахмут та зазначив, що виплата відбувалась через «Ощадбанк» (а.с.40).

Відповідно до інформації, зазначеної у витягу з протоколу №82 від 06.04.2018 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам вирішено призначити (відновити) ОСОБА_1 згідно постанови КМУ №365 від 08.06.2016 соціальні виплати (а.с.40).

Розпорядження 1-го відповідача №174618 від 25.07.2018 позивача взято на облік з 01.03.2016 (а.с.43).

З довідки про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії вбачається, що ОСОБА_1 за період з 01.03.2016 по 31.07.2018 не виплачено пенсію у загальному розмірі 63773,14грн. (а.с.28).

З наданої 1-м відповідачем інформації від 23.11.2018 №13634/08 вбачається, що пенсія позивачу виплачується з серпня 2018 року. Пенсія за період з березня 2016 року по липень 2018 року обліковується в УПФ та буде сплачена на умовах окремого порядку, після визначення його Кабінетом Міністрів України (а.с.29).

Вважаючи протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

До даних правовідносин необхідно застосувати норми Конституції України, Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) та Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII).

Так, у наведених нижче положеннях Конституції України закріплено основи соціальної спрямованості держави:

Стаття 1. Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. […]

Стаття 19. [...] Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 92. Виключно законами України визначаються: […] 6. основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення […].

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ст. 1 Закону № 1706-VII, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Таким чином, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Частиною 1 ст. 49 Закону № 1058-IV визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Так виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Згідно з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що саме 2-й відповідач припинив виплату пенсії позивачу з 01 березня 2016 року розпорядженням від 03.03.2016 на підставі інформації від СБУ.

Водночас Законом № 1058-IV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, яку зазначив 2-й відповідач.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, в рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності ( п. 25 рішення).

Тому, припиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, 2-й відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання 2-го відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (п. 33 рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу з 01 березня 2016 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Зважаючи на те, що на момент звернення з адміністративним позовом до суду позивачу не було відомо про розпорядження Бахмутсько-Лиманського об'єднаного УПФУ Донецької області від 03 березня 2016 року про припинення виплати пенсії до з'ясування, суд, вважає за необхідне застосувати ч.2 ст.9 КАС України, вийти за межі позовних вимог і визнати протиправним зазначене розпорядження, оскільки саме розпорядження, а не бездіяльність, як просив позивач, створює відповідні правові наслідки.

Що стосується вимог позивача про зобов'язання 1-го відповідача провести виплату пенсії позивача за період з березня 2016 року по липень 2018 року, то вони підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 46 Закону № 1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Враховуючи те, що припинення виплати пенсії позивачу сталося внаслідок протиправних дій саме органу Пенсійного фонду України, тобто не з вини пенсіонера, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 має право на виплату їй пенсії за минулий час без обмежень будь-яким строком.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Оскільки Україна, як правова держава, гарантує своїм громадянам право на соціальний захист, яке реалізується в тому числі і у щомісячному отриманні пенсіонерами належної їм пенсії, тому заборгованість, що утворилась не з вини пенсіонера повинна бути йому сплачена.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність у 1-го відповідача правових підстав для невиплати позивачу пенсії за період з 01.03.2016 по 31.07.2018.

Доводи відповідача про те, що виплата заборгованості позивачу буде виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України з моменту його прийняття, є безпідставними, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (ст.ст.113,116,117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

За таких обставин, до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону №1058-IV щодо виплати пенсії пенсіонерам, які мають вищу юридичну силу.

При цьому, суд ще раз акцентує свою увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Оскільки судом встановлено відсутність підстав для невиплати пенсії позивачу за період з 01.03.2016 по 31.07.2018, таким чином вказаний розмір пенсії позивачу повинен бути виплачений без відтермінування на невизначений час.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з обранням належного способу захисту порушених прав.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивача ухвалою суду від 09.11.2018 звільнено від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.8 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 19, 20, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255, 295, пунктом 15.5 Розділу Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області, Бахмутсько-Лиманського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Бахмутсько-Лиманського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області від 03.03.2016 щодо припинення виплати пенсії до з'ясування ОСОБА_1 з 01.03.2016.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.03.2016 по 31.07.2018.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області (93300, Луганська область, Попаснянський район, м.Попасна, вул.Шкільна, буд.2, ) виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: 94013, АДРЕСА_2) пенсію за період з 01.03.2016 по 31.07.2018.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Басова