Справа № 826/16887/16
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 грудня 2018 року

Київ

справа №826/16887/16

адміністративне провадження №К/9901/54914/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., секретар судового засідання - Титенко М.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуОСОБА_2
на рішенняОкружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2018 (суддя - С.К. Каракашьян)
та постановуКиївського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 (колегія у складі суддів: Л.В. Сорочко Є.О., Літвіна Н.М., Федотов І.В.)
у справі №826/16887/16
за позовомОСОБА_2
доДержаної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ДПІ)
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ДПІ, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.05.2016 №4308-1305.

Обґрунтовуючи позов вказав, що правових підстав сплачувати визначені відповідачем суми земельного податку в нього не має, оскільки він не є власником відповідної земельної ділянки. Натомість, у його власності перебувають тільки нежитлові будівлі, які розташовані на цій земельній ділянці.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018, у задоволені позову відмовлено у зв'язку із відсутністю правових підстав для визнання оскаржуваного податкового повідомлення-рішення протиправним. Правовий висновок зроблений, виходячи із того, що позивач як власник нежилих приміщень є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на таке нерухоме майно.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати, а позов задовольнити з підстав, які ним були зазначені у позовній заяві. Крім того, позивач зазначає, що п.п.287.6 ст. 287 ПК України ( в редакції з 01.01.2015) чітко визначено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Тобто, лише власник земельної ділянки зобов'язаний сплачувати земельний податок.

Від відповідача відзиву на касаційну скаргу відповідача не надходило, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є власником нежитлового приміщення загальною площею 0,7005 га за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Київської міської ради від 01.11.2012 № 404/8688 позивачу передано у короткострокову оренду строком на п'ять років земельну ділянку, площею 0,7006 га для експлуатації та обслуговування адміністративно-виробничих та господарських будівель на АДРЕСА_1.

У зв'язку із викладеним, ДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.05.2016 №4308-1305, яким позивачу визначено грошове зобов'язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб в розмірі 915578 грн. 49 коп.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно з пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Відповідно до абзацу 1 пункту 286.5 статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статті 58 цього Кодексу.

Стаття 270 ПК України закріплює, що об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Положеннями підпунктів 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

У підпункті 14.1.72 п. 14.1 статті 14 ПК України закріплено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу).

Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (підпункт 14.1.73. пункту 14.1 статті 14 ПК України).

На підставі викладених норм суди попередніх інстанцій вірно зазначили, що для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтями 125, 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З огляду на викладені норми суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про те, що фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Оскільки позивач є власником нежитлового приміщення, за земельну ділянку під яким від відповідач нарахував земельний податок, обов'язок зі сплати земельного податку у позивача виник з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таким чином, прийняте ДПІ спірне в даній справі податкове повідомлення-рішення є законними та скасування не підлягає.

Аналогічний правовий висновок був викладений в постановах Верховного Суду України від 08.06.2016 (справа №21-804а16) та від 12.09.2017 (справа №21-3078а16).

Позивач доводить суду, що у відповідності до положень пункту 287.6 статті 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Разом з тим, приписи п.п.287.6 ПК України не суперечать іншим наведеним нормам права які визначають, що не лише землевласник, а й землекористувач є платником земельного податку. В п.п.287.6 ст. 287 ПК України міститься лише припис щодо строку сплати земельного податку в разі переходу права власності (у звітному періоді) на будівлю або споруду. Відповідно до п.п.287.1 цієї ж статті - землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права користування земельною ділянкою. Тобто, чітко визначено, що землекористувачі сплачують земельний податок лише за час фактичного користування.

Окрім того, позивачем надано суду апеляційної та касаційної інстанцій постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2018 по справі № 826/11327/17, якою задоволено позовні вимоги ОСОБА_2, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення яким нараховано позивачу земельний податок за 2017 рік за цю ж саму земельну ділянку. Позивач зазначає, що цим судовим рішенням встановлено відсутність у нього обов'язку сплачувати земельний податок.

Відповідно до частини 4 ст. 78 КАС України, - обставини, встановлені судовим рішенням суду в адміністративний справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій бере участь та сама особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що саме в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2018 по справі № 826/11327/17 та в судовому рішенні в даній справі, яке оскаржується позивачем, має місце не однакове застосування судом апеляційної інстанції приписів п.п.287.6 ст. 287 ПК України. Судовим рішенням апеляційної інстанції від 29 березня 2018 по справі № 826/11327/17 не встановлено будь-яких преюдиціальних обставин, які б давали стороні привілей повторно не доказувати такі факти для обґрунтування своїх позовних вимог, а іншій стороні не дає права спростовувати ці факти іншими засобами доказування.

Також в додаткових поясненнях та в судовому засіданні представник позивача посилається на Узагальнюючу податкову консультацію щодо сплати земельного податку власником нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці, права на яку у такої особи не оформлені, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 06.07.2018 № 602. Згідно даної консультації - «особа, яка володіє нерухомим майном, що розташоване на земельній ділянці, права на яку для такої особи не оформлені, не можна вважати платником земельного податку в розумінні статті 269 ПК України до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі у порядку визначеному законом. До такого моменту зазначена особа не повинна сплачувати земельний податок».

Разом з тим, дана консультація не стосується аналогічних правовідносин, оскільки поширюється на осіб, у яких не оформлені права на земельну ділянку. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач користується земельною ділянкою наданою рішенням Київської міської ради від 01.11.2012 № 404/8688 у короткострокову оренду строком на п'ять років для експлуатації та обслуговування адміністративно-виробничих та господарських будівель по АДРЕСА_1. Дані факти підтверджуються відомостями з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Позивач є власником зазначених нежитлових будівель. Відтак, позивач правомірно користується наданою земельною ділянкою, а право користування позивача є належним чином оформленим. Той факт, що земельна ділянка не передана у власність позивачу не скасовує його обов'язку щодо сплати земельного податку як землекористувача.

Враховуючи вищенаведене, суд касаційної інстанції погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій, не спростованою доводами касаційної скарги, про наявність законних підстав для відмови в задоволенні позову.

Верховний Суд визнає, що суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 344, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

........................

........................

.............................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду