Справа № 826/13757/16
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Васильченко І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року Справа № 826/13757/16

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Кузьменка В.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача Нізоли Н.М.,

представника Офісу великих платників

податків ДФС України Харчишина О.С.,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року у справі

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю

«Баядера Логістик»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції з

обслуговування великих платників у м. Донецьку

Міжрегіонального головного управління

Державної фіскальної служби

про визнання протиправними та скасування

податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістик» (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень від 20.04.2016 р. №№ 0/4121/10/28-03-39-35871504, 0/4122/10/28-03-39-35871504.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Харківське управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що спірні операції мають ознаки фіктивності і первинні документи, надані позивачем до суду першої інстанції, складені на підставі безтоварних операцій, а тому не можуть братися до уваги.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповного встановлення обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін та наголошує на безпідставності доводів апелянта, а також на тому, що всі вчинені ним операції підтверджуються належними первинними документами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, товариство з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістик» (далі - ТОВ «Баядера Логістик») є юридичною особою та перебуває на податковому обліку як платник податку на додану вартість (далі - ПДВ).

Основним видом діяльності позивача є оптова торгівля напоями.

Між ТОВ «Баядера Логістик» (замовник) та ПП «Орім» (виконавець) укладено договір від 01.10.2014 р. № 326, відповідно до умов якого, виконавець зобов'язується надати замовнику послуги, а замовник зобов'язується прийняти вказані послуги та оплатити їх на умовах та в порядку, визначених даним договором.

Згідно з додатком № 1 до вказаного договору виконавцем надаються маркетингові послуги на споживчому ринку цін, а саме: визначення обсягів продажу товарів в торгівельних точках в кількісному та грошовому виразі, визначення залишків продукції в магазинах, визначення відносної динаміки продажу продукції, визначення середньоденних продажів продукції замовника, надання інформації за кожною окремою торгівельною точкою, проведення кількісного маркетингового дослідження в форматі польового анкетування, проведення телефонного опитування респондентів, обробка результатів маркетингового дослідження та надання звіту, проведення фокус-груп, надання інформації щодо роздрібних цін в роздрібних торгівельних точках, визначення відношення споживачів до видів реклами різних товарних груп, дослідження факторів вибору торгівельної точки для покупки різних товарних груп, дослідження відношення споживачів до найменування торгівельних марок, дослідження відношення споживачів до упаковки товару, on-line опитування споживачів на підставі розробленої анкети, САРІ -опитування.

Товарність зазначених операцій підтверджується актами здачі-прийняття робіт, податковими накладними, звітами про проведення робіт, витягами з Єдиного реєстру податкових накладних щодо їх реєстрації у порядку, визначеному законодавством.

Оплата робіт, виконаних за вказаним договором, підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

Господарська мета та економічна доцільність позивачем залучення ПП «Орім» щодо надання послуг з маркетингових досліджень обумовлено відсутністю у позивача працівників, крім Зайцева С.В. - фахівця з дослідження товарного ринку, які б займалися відповідними дослідженнями на території: міста Дніпропетровськ та області, міста Запоріжжя та області, міста Черкаси та області, міста Чернігова та області, міста Харкова та області, міста Полтави та області, міста Києва та області, Донецької області, Луганської області, Сумської області, Вінницької області, міста Миколаєва та області (довідка ТОВ «Баядера» вих. № 89/с від 31.05.2016 р.).

До видів діяльності ПП «Орім» належить, зокрема, рекламна діяльність.

У свою чергу, з метою виконання умов вказаного договору № 326 від 01.10.2014 р. з позивачем, між ПП «Орім» та ТОВ «АТБ-Маркет» укладено договір про надання послуг № 68259, на виконання якого ТОВ «АТБ-Маркет» були передані замовнику ПП «Орім» дані по мережі «АТБ», в тому числі відносно товарів, які постачалися ТОВ «Баядера Логістик» до ТОВ «АТБ Маркет» щодо обсягів в торгових точках, залишків продукції в магазинах, відносної динаміки продажу продукції, середньоденних обсягів продажу.

Спеціалізованою ДПІ з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального ГУ ДФС проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістик» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ПП «Орім» за період з 01.10.2014 р. по 31.10.2014 р., за період з 01.12.2014 р. по 31.12.2014 р.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «Баядера Логістик»:

1. п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст.200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення суми від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту у сумі 127 339,00 грн., в тому числі за грудень 2014 р. у сумі 127 339,00 грн.;

2. п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198, п.200.1, п. 200.2 ст.200 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість в сумі 885 800,00 грн., в тому числі за жовтень 2014 р. в сумі 78 177,00 грн., за грудень 2014 р. в сумі 807 623,00 грн.

За результатами перевірки складено акт від 01.04.2016 р. № 157/28-03-39/35871504, на підставі якого винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 20.04.2016 р.:

- № 0/4121/10/28-03-39-35871504, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість на загальну суму 1 328 700,00 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 885 800,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 442 900,00 грн.;

- № 0/4122/10/28-03-39-35871504, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на суму 127 339,00 грн.

Позивачем було подано заперечення на акт перевірки, але за результатами їх розгляду Спеціалізованою державною податковою інспекцією з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління ДФС надано відповідь від 19.04.2016 р. № 4066/10/28-03-39, відповідно до якої висновки акту перевірки від 01.04.2016 р. № 157/28-03-39/35871504 залишено без змін.

Зазначені податкові повідомлення-рішення були оскаржені позивачем в адміністративному досудовому порядку, але рішенням Міжрегіонального ГУ ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників прийнято від 16.06.2016 р. № 13255/10/28-10-10-4-33 - залишені без змін, а скарга - без задоволення.

За результатами повторного адміністративного оскарження, ДФС України прийнято рішення від 17.08.2016 р. № 17824/6/99-99-11-01-02-25, яким податкові повідомлення-рішення від 20.04.2016 р. № 0/4121/10/28-03-39-35871504, № 0/4122/10/28-03-39-35871504 та рішення, прийняте в результаті розгляду первинних скарг, залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Вважаючи вищезазначені податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що товарність господарських операцій підтверджується відповідними доказами, що контрагент позивача на момент їх вчинення був зареєстрований як платник ПДВ і відповідачем не доведено обставин щодо фіктивності господарської діяльності позивача.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України), Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пп. 14.1.27, 14.1.36, 14.1.39, 14.1.156, 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Згідно з п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість визначено статтею 198 Податкового кодексу України, згідно з якою право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/ послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України на час вчинення спірних операцій та видачі податкової накладної).

Відповідно до п.п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів ( у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України ) та послуг.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. Покупець має право звіряти дані отриманої податкової накладної на відповідність із даними Єдиного реєстру податкових накладних.

У ч. 1, 2 ст. 9 Закону №996-XIV закріплено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що для встановлення правомірності визначення платником податків його податкових зобов'язань з ПДВ належить з'ясувати реальність руху активів і коштів у процесі здійснення господарських операцій, а також господарську мету укладання відповідних договорів та економічний результат їх вчинення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що реальність операцій позивача з ПП «Орім» підтверджується відповідними первинними документами, про що було зазначено вище.

Крім того, матеріалами справи підтверджується господарська мета вчинення спірних операцій між позивачем і зазначеним контрагентом, відповідність таких операцій видам господарської діяльності позивача та його контрагента і використання результатів наданих послуг (виконаних робіт) у господарській діяльності позивача.

Таким чином, оскільки господарські операції позивача із зазначеним контрагентом за вищевказаним договором підтверджуються відповідними первинними документами, відображені у податкових накладних, зареєстрованих належним чином, розрахунки між сторонами доведені, господарська мета їх проведення, доцільність і економічний результат підтверджені, то колегія суддів вважає, що висновки податкового органу щодо фіктивності таких операцій є безпідставними та необґрунтованими.

Доводи апелянта про те, що спірні операції мають ознаки фіктивності і первинні документи, надані позивачем до суду першої інстанції, складені на підставі безтоварних операцій, а тому не можуть братися до уваги, апеляційний суд вважає такими, що не підтверджуються жодними належними і допустимими у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказами.

При цьому, посилання апелянта на результати перевірки контрагента позивача з іншими контрагентами, на наявність в нього 20 працівників, що отримують мінімальну заробітну плати, колегія суддів до уваги не приймає через їх необґрунтованість, оскільки рішення суду у відповідності до ст. 242 КАС України, повинно бути законним і обґрунтованим, тому в жодному разі не може засновуватися на припущеннях.

Більш того, статтею 61 Конституції України регламентовано принцип індивідуальної відповідальності і жодною нормою чинного законодавства не визначено прямої залежності між правомірністю формування платником податків показників його податкової звітності та діями його контрагента та/або відповідних посадових осіб і для формування показників податкової звітності необхідним є лише встановлення факту здійснення господарської операції та підтвердження її відповідними первинними бухгалтерськими документами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.11.2015 р. у справі № 2а-14377/12/2670.

Схожа правова позиція застосовується й у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні по справі ««Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 р. (2009 р., заява № 3991/03) Європейським судом зазначено, що платник податків не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо він не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Крім того, апеляційний суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену в п. 50 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», в якому ЄСПЛ, зокрема зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним

У рішеннях від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України», від 10 березня 2010 року у справі «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» ЄСПЛ наголосив, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Крім того, апеляційний суд відзначає й те, що податковий орган відповідно до принципу офіційності повинен доводити в суді фіктивність господарської операції як підстави для нарахування платникові податків податкових зобов'язань та правомірності прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 р. у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 р. у справі № 813/2758/16.

Окрім цього, податковим органом не доведено, що між позивачем і його контрагентами мали місце злагоджені узгоджені дії, спрямовані на безпідставне отримання податкових вигід, що також виключає правові підстави для висновку про фіктивність таких операцій.

Аналогічна правова позиція викладена а постановах Верховного Суду від 27.03.2018 р. по справі № 816/809/17, від 13.03.2018 р. у справі № 814/3520/13-а.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини та оцінивши докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними і відповідачем, який є суб'єктом владних повноважень, всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України, не доведено зворотного.

Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб'єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України).

У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).

Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов'язку доказування в податкових спорах на податковий орган, який у відповідності до принципу офіційного з'ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для нарахування платнику податків спірних податкових зобов'язань, та правомірність прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.02.2018 р. у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 р. у справі № 813/2758/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов'язковим для колегії суддів при вирішенні даної справи.

Судова колегія також враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 23.07.2002 р. у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», відповідно до яких адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, має саме податкове управління.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Отже, проаналізувавши всі доводи апелянта, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом повно і правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України підлягає залишенню без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 12 грудня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: