Справа № 826/16216/18
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
12 грудня 2018 року м. Київ
Судді Шостого апеляційного адміністративного суду Вівдиченко Тетяни Романівни щодо постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року, винесеної за результатами розгляду апеляційної скарги Державної архітектурно-будівельної інспекції України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НЕРУМ", Товариства з обмеженою відповідальністю "НЕПТУН - БІЛА СФЕРА" до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про скасування наказу.
12 грудня 2018 року постановою Шостого апеляційного адміністративного суду залишено без змін ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року, якою вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України про скасування наказу від 28 вересня 2018 року №88 "Д" "Про анулювання дозволу на виконання будівельних робіт".
Не погоджуюсь з таким висновком та, відповідно до ч. 3 ст. 34 КАС України, вважаю за необхідне викласти окрему думку.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року, за результатами розгляду апеляційної скарги Державної архітектурно-будівельної інспекції України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року, апеляційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України залишено без задоволення, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року залишено без змін.
Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Отже, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом заборони вчиняти певні дії.
В розумінні наведеної норми Закону, у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності ускладнення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
За своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.
Необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може призвести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» висвітлено позицію щодо вжиття заходів забезпечення позову в адміністративних справах, зокрема, зазначено, що судам необхідно враховувати, що, згідно з частинами третьою та четвертою статті 117 КАС України, забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: зупинення дії рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; заборони вчиняти певні дії. В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.
Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.
Отже, при розгляді клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову суд повинен дати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з врахуванням: розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв'язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення позову забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; імовірності виникнення утруднень для виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; наявності зв'язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не приймають участь у розгляді справи.
У подальшому, 28.09.2018 року наказом відповідача № 88 «Д», Держархбудінспекція анулювала вищевказаний дозвіл на виконання будівельних робіт з тих підстав, що містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва, затверджені наказом Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 13.04.2018 року № 01-06/59 на реконструкцію реабілітаційно-оздоровчого центру дельфінотерапії з розширенням, в межах земельних ділянок, які знаходяться в оренді у ТОВ «Нерум» та ТОВ «Нептун-Біла Сфера», за рахунок знесення нежилих будівель та споруд аварійно-рятувальної станції, які знаходяться у власності, без зміни існуючих висотних відміток об'єкту за адресою: м. Одеса, Приморський район, нижня тераса пляжу «Ланжерон» - пляж «Ланжерон», 25 та пляж «Ланжерон», 1 були видані з порушенням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, а саме, з порушенням п. 2 абз. 2 ст. 24, ч. 2 ст. 5 та пп. 3 ч. 4 ст. 29, ч. 7 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 114 Земельного Кодексу України, п. 10.4 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», п. 2 розділу II Порядку ведення реєстру містобудівних умов та обмежень, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 31.05.2017 року № 135.
Як слідує з доводів апелянта, підставою для аналювання дозволу стало те, що, відповідно до договору оренди земельної ділянки від 09.12.2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 418, земельна ділянка, загальною площею 5000 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, Приморський район, нижня тераса пляжу Ланжерон», надається у володіння, користування ТОВ «Нерум», терміном на 50 років (в тому числі терміном на 2 роки - на період будівництва), для будівництва та подальшої експлуатації будівлі і споруд дельфінарію.
Також, згідно п. 4.1 вищевказаного договору оренди, на земельній ділянці застосовуються такі обмеження: заборона на зміну цільового призначення земельної ділянки без узгодження у встановленому порядку проектної документації, умови розпочати і завершити забудову або освоєння земельної ділянки протягом встановлених строків, дотримання природоохоронних вимог (строк дії постійний, застосовується для всієї ділянки).
Водночас, згідно наявного у складі містобудівних умов Договору оренди землі від 15.01.2014 року, який зареєстрований в реєстрі за № 18, земельна ділянка передається в оренду ТОВ «НЕПТУН-БІЛА СФЕРА» для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель та споруд аварійно-рятувальної станції.
З наведеного слідує, що цільове призначення земельних ділянок на момент видачі містобудівних умов та обмежень не відповідало намірам забудови, чим порушено п.2 абз. 2 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Відповідно до схеми існуючих планувальних обмежень, яка є частиною Генерального плану м. Одеси, затвердженої рішенням Одеської міської ради 25.03.2015 № 6489-УІ, земельні ділянки, які пропонуються під реконструкцію, розташовані на території санітарно- захисної зони промислових виробництв III класу шкідливості (300 М) - ВАТ «Одеський судоремонтний завод № 2» (поз. № 213).
В силу ст. 114 Земельного Кодексу України, санітарно-захисні зони створюються навколо об'єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів, щуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об'єктів від територій житлової забудови.
У межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об'єктів, соціальної інфраструктури та інших об'єктів, пов'язаних з постійним перебуванням людей.
Також, під час перевірки відповідачем встановлено, що у п. 3 розділу «Загальні дані» виданих містобудівних умов та обмежень зазначено, що земельні ділянки, що знаходяться за аресою: м. Одеса, нижня тераса пляжу «Ланжерон» - пляж «Ланжерон», 25 та пляж «Ланжерон», 1, розміщені в межах водоохоронної зони моря і лиманів, пропозиції якої наведені у Генеральному плані, що свідчить про порушення п. 10.4 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».
Отже, наміри забудови та цільове призначення земельної дянки не відповідають положенням діючої містобудівної документації, а саме: Генеральному плану м. Одеси, затвердженому рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015 р. № 6489-УІ та плану зонування території (зонінгу) м. Одеси, затвердженому рішенням Одеської міської ради від 19.10.2016 року № 1316-УІІ, що є порушенням ч. 2 ст. 5 та пп. 3 ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Таким чином, вищевказані порушення свідчать про неправомірність забудови спірних земельних ділянок.
Доцільно звернути увагу, що позивачами не долучено до заяви про забезпечення позову жодних доказів очевидної протиправності рішення відповідача, а також не доведено очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, крім майнової шкоди, не доведено неможливість відновлення їх прав без вжиття заходів забезпечення позову, чи того, що для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
За вищевказаних обставин, не вбачаю підстав для задоволення клопотання позивачів про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки за відсутності очевидних ознак протиправності рішення, зупинення дії рішення, що оскаржується є фактично ухваленням рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову та суперечить принципам адміністративного судочинства, визначеним Кодексом адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч. 3 ст. 34 КАС України, суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Суддя Шостого апеляційного
адміністративного суду Т.Р. Вівдиченко