Справа № 800/346/17
Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 800/346/17 (П/9901/343/18)

Провадження № 11-463сап18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

головуючого Князєва В. С.,

судді-доповідача Золотнікова О. С.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.,

за участю:

секретаря судового засідання - Мамонової І. В.,

представника Вищої ради правосуддя - Ліходій О. О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя(яка є правонаступником Вищої ради юстиції; далі - ВРП, ВРЮ відповідно) на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 березня 2018 року (судді Хохуляк В. В., Васильєва І. А., Пасічник С. С., Ханова Р. Ф., Юрченко В. П.) у справі № 800/346/17 (П/9901/343/18) за адміністративним позовом ОСОБА_4 до ВРЮ про визнання незаконними та скасування рішень і

ВСТАНОВИЛА:

15 листопада 2012 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРЮ про визнання незаконними та скасування:

- рішення цього органу від 16 жовтня 2012 року № 1158/0/15-12 в частині внесення подання до Верховної Ради України (далі - ВРУ) про її звільнення з посади судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги;

- подання ВРЮ від 18 жовтня 2012 року № 67/0/12-12 про її звільнення з посади судді згаданого вище суду за порушення присяги.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_4 зазначила, що ВРЮ при прийнятті оскаржуваного рішення порушила процедуру його прийняття, оскільки суддю було позбавлено можливості ознайомитися з матеріалами справи, засідання ВРЮ проведено за її відсутності, а також сплинули строки притягнення до відповідальності.

Вищий адміністративний суд України постановою від 28 лютого 2013 року в задоволенні позову відмовив.

Не погодившись із постановою Вищого адміністративного суду України, ОСОБА_4 подала до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) заяву проти України, в якій скаржилася на порушення пункту 1 статті 6 та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), посилаючись на те, що провадження стосовно її звільнення було несправедливим, суперечило принципу незалежного і безстороннього суду, а також незаконне звільнення значним чином вплинуло на її приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_4 з іншими заявами, поданими до ЄСПЛ громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 правила 42 Регламенту Суду.

19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_4 (№ 57154/13), яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності і безсторонності та статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

Рішення Суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

27 квітня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року з підстави, встановленої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час звернення із заявою до суду; далі - КАС України), в якій просила скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позов повністю.

За наслідками розгляду справи за заявою ОСОБА_4, Верховний Суд України 07 серпня 2017 року прийняв постанову, якою з огляду на зазначені вище висновки ЄСПЛ у рішенні від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України», скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року в частині позовних вимог ОСОБА_4, а справу в цій частині передав на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.

З початком роботи Верховного Суду 15 грудня 2017 року справу за позовом ОСОБА_4 передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, за ухвалою якого від 26 січня 2018 року розгляд цієї справи розпочато спочатку за правилами спрощеного позовного провадження.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 28 березня 2018 року позов ОСОБА_4 задовольнив частково: визнав протиправним та скасував рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року № 1158/0/15-12 в частині внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Не погодившись із таким рішенням суду, ВРП звернулася до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення в частині задоволення позову та прийняти нове рішення в цій частині, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції неправильно і неповно дослідив докази та встановив обставини справи, а тому таке рішення є незаконним і підлягає скасуванню. На думку ВРП, приймаючи рішення про внесення подання про звільнення позивача з посади за порушення присяги, ВРЮ діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; рішення прийнято з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мали значення для його прийняття; безсторонньо, добросовісно; розсудливо. Проте, скасовуючи це рішення, суд першої інстанції не вказав у чому полягає його неправомірність та незаконність.

ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення з тих підстав, що оскаржуване судове рішення є законним, прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Постанову суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в апеляційному порядку не оскаржено.

Позивач у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, просив розглядати справу без його участі.

За правилами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні представник ВРП підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених у ній мотивів.

Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані на противагу їм аргументи позивача, заслухавши суддю-доповідача, доводи представника відповідача, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду переглянула оскаржуване судове рішення й не виявила порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до ухвалення незаконного судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду установила, що Указом Президента України від 04 листопада 2004 року № 1367/2004 ОСОБА_4 призначено на посаду судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області строком на п'ять років. Постановою ВРУ від 09 вересня 2010 року № 2512-VI позивача обрано суддею цього ж суду безстроково.

До ВРЮ надійшло ряд звернень та скарг щодо порушення ОСОБА_4 норм чинного законодавства під час розгляду нею кримінальної справи № 1-668/11 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених пунктом 7 частини другої статті 115 (умисне вбивство), частиною першою статті 263 (незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами), частиною четвертою статті 296 (хуліганство) Кримінального кодексу України (далі - КК України), ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою та другою статті 296 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК України.

За результатами перевірки відомостей, зазначених у зверненнях та скаргах, член ВРЮ ОСОБА_10 12 вересня 2012 року звернувся до ВРЮ з пропозицією про внесення подання про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.

Секція ВРЮ з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад на засіданні 16 жовтня 2012 року дійшла висновку рекомендувати ВРЮ прийняти рішення про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

За результатами розгляду цього висновку 16 жовтня 2012 року ВРЮ прийняла рішення № 1158/0/15-12 про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.

Підставою для прийняття ВРЮ цього рішення стали порушення суддею ОСОБА_4 положень чинного кримінального та кримінально-процесуального законодавства при повторному розгляді вищевказаної кримінальної справи після її направлення апеляційним судом на новий розгляд до суду першої інстанції.

ВРЮ у своєму рішенні встановила, що вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2011 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених пунктом 7 частини другої статті 115, частиною четвертою статті 296, частиною першою статті 263 КК України, і на підставі частини першої статті 70 вказаного Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено йому покарання до відбуття 14 років позбавлення волі; ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 296, частиною другою статті 296 КК України, і на підставі частини першої статті 70 вказаного Кодексу остаточно призначено йому покарання до відбуття 3 роки позбавлення волі; ОСОБА_8 і ОСОБА_9 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК України та призначено кожному з них окремо покарання - 2 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі статті 75 цього Кодексу їх звільнено від відбування призначеного покарання з дворічним випробувальним терміном.

За результатами розгляду апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_11, захисників підсудних ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8, Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 07 вересня 2011 року скасував указаний вирок суду першої інстанції та направив справу на новий судовий розгляд.

21 березня 2012 року колегією суддів Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі ОСОБА_12 (головуючий), ОСОБА_4 та ОСОБА_13 постановлено вирок у справі, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених статтею 118 (умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця), частиною першою статті 263, частиною другою статті 296 КК України, і призначено йому покарання відповідно до частини першої статті 70 цього Кодексу у виді 3 років позбавлення волі. На підставі статті 75 КК України його було звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, на підставі пункту «в» статті 1 Закону України від 08 липня 2011 року № 3680-VI «Про амністію в 2011 році» (далі - Закон № 3680-VI) його звільнено від призначеного покарання; ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 296, частиною другою статті 296 КК України, та на підставі частини першої статті 70 КК України призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, від відбування якого на підставі статті 75 вказаного Кодексу був звільнений з іспитовим строком на 2 роки, від призначеного покарання був звільнений на підставі пункту «в» статті 1 Закону № 3680-VI; ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК України, кожному з них окремо призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України кожного з них звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки.

За наслідками розгляду апеляційних скарг прокурора Іонкіна Д. Г., потерпілих ОСОБА_14, ОСОБА_11, засуджених ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, їх захисників, Апеляційний суд Дніпропетровської області постановив вирок від 03 липня 2012 року, яким вирок суду першої інстанції від 21 березня 2012 року в частині кваліфікації дій ОСОБА_6 і призначення засудженим покарання скасовано. ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених пунктом 7 частини другої статті 115, частиною першою статті 263, частиною четвертою статті 296 КК України, на підставі частини першої статті 70 цього Кодексу призначено йому покарання у виді 14 років позбавлення волі. ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 296, частиною другою статті 296 КК України, на підставі частини першої статті 70 цього Кодексу призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі пункту «в» статті 1 Закону № 3680-VI його звільнено від призначеного покарання. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК України, призначено кожному з них окремо покарання - 2 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України їх звільнено від відбування покарання з випробуванням на 2 роки. В іншій частині вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2012 року залишено без змін.

У мотивувальній частині вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2012 року зазначено, що висновки суду першої інстанції про стан необхідної оборони засуджених, які захищались від протиправних дій потерпілого, протирічать фактичним обставинам справи, а призначене кожному із засуджених покарання не відповідає тяжкості скоєних злочинів й особі кожного з них внаслідок м'якості.

Таким чином, підставами для скасування вироку суду першої інстанції стали порушення норм кримінального та кримінально-процесуального законодавства, а саме: всупереч фактичним обставинам справи зроблені неправильні висновки щодо кваліфікації дій винних осіб у вчиненні злочину, призначені покарання, що не відповідають тяжкості злочинів й особі кожного засудженого.

ВРЮ в рішенні дійшла висновку, що суддя ОСОБА_4 при розгляді кримінальної справи № 1-668/11 за обвинуваченням ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 допустила несумлінність, недбалість, порушила вимоги чинного законодавства України, що викликає сумнів у її неупередженості та об'єктивності і свідчить про порушення присяги судді, у зв'язку з чим вона підлягає звільненню з посади.

Рішення ВРЮ ґрунтувалося на тому, що винесення такого вироку призвело до настання негативних наслідків. Зокрема, внаслідок порушення норм процесуального права щодо оцінки доказів та матеріального права в частині призначення покарання підсудним ОСОБА_6, ОСОБА_7 було постановлено занадто м'який вирок. У зв'язку з цим вказані підсудні мали можливість уникнути відповідальності за скоєні ними злочини, що призвело до обурення громадськості. Постановлений вирок суду набув досить широкого розголосу по всій території України, оскільки обставини кримінальної справи були висвітлені у засобах масової інформації, що призвело до підриву авторитету судової влади.

18 жовтня 2012 року ВРЮ внесла до ВРУ подання № 67/0/12-12 про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської областіза порушення присяги.

Вважаючи зазначені вище рішення та подання ВРЮ незаконними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Розглядаючи справу «Куликов та інші проти України», зокрема і заяву ОСОБА_4 (№ 57154/13), ЄСПЛ постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, зазначивши, що провадження у ВРЮ і ВРУ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки (пункти 135, 137 цього рішення).

Суд констатував і порушення статті 8 Конвенції щодо заявника, встановивши, що звільнення заявника з посади становило втручання у його приватне життя, а також що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону» (пункт 138 зазначеного рішення).

Суд також постановив, що упродовж трьох місяців від дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має сплатити заявникам суми, зазначені у додатку II, а також додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Зокрема, ОСОБА_4 присуджено відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 євро та відповідно до підпункту «а» пункту 159 рішення Суду одинадцятьом заявникам, серед яких і ОСОБА_4, - спільно суму у розмірі 11 000 євро відшкодування судових та інших витрат, понесених під час проваджень у Суді.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Суду у справах проти України та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції і протоколів до неї, регулюються положеннями Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV).

На підставі статті 2 Закону № 3477-IV рішення Суду є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру.

Додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

У пункті 148 рішення у справі «Куликов та інші проти України» Суд вказав на впровадження в Україні повномасштабної судової реформи, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни, та наголосив на тому, що, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Відтак Суд вирішив не дотримуватись підходу, обраного у справі «ОлександрВолков проти України» щодо вжиття індивідуальних заходів.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні від 04 грудня 1995 року в справі «Белле проти Франції» Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

Разом із цим за приписами підпункту «б» частини третьої статті 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру, якими є відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції, яке здійснюється шляхом повторного розгляду справи адміністративним органом.

Ураховуючи, що Суд встановив наявність великої кількості системних і загальних недоліків у роботі ВРЮ та ВРУ на момент здійснення провадження щодо ОСОБА_4, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в оскаржуваному рішенні дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року № 1158/0/15-12 в частині внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 800/319/17 (провадження № 11-365сап18).

Відповідно до частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані, а судове рішення ухвалено відповідно до приписів Закону № 3477-IV з метою належного виконання рішення Суду у справі «Куликов та інші проти України» шляхом повторного розгляду справи у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Суду та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 березня 2018 року - без змін.

Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу Вищої ради правосуддязалишити без задоволення.

2. Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Князєв

Суддя-доповідач О. С. Золотніков

Судді: Н. О. Антонюк О. Б. Прокопенко

С. В. Бакуліна Л. І. Рогач

В. В. Британчук І. В. Саприкіна

Д. А. Гудима О. М. Ситнік

О. Р. Кібенко О. С. Ткачук

Л. М. Лобойко В. Ю. Уркевич

Н. П. Лященко