Справа № 1640/2462/18
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2018-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: К.І. Клочко

10 грудня 2018 р. м. ХарківСправа № 1640/2462/18

Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Курило Л.В.,

суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання - Патової Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 року (повний текст рішення складено 18.09.2018 року) по справі № 1640/2462/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1О.) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 19.06.2018 р. №294 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію";

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Шишацького відділення поліції Миргородського відділу поліції з 20.06.2018 р.;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції в Полтавській області середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання 10.12.2018р. за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України з серпня 2000 року на різних посадах.

07.11.2015 року на підставі наказу Національної поліції України від 07.11.2015р. №13 о/с ОСОБА_1 прийнятий на службу в Національну поліцію України на посаду начальника Шишацького відділення поліції Миргородського відділу поліції.

13.06.2018 р. ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУНП в Полтавській області з рапортом про звільнення зі служби за власним бажанням з 19.06.2018 р. (а.с. 45).

Наказом Головного Управління Національної поліції в Полтавській області від 19.06.2018 р. №294 о/с майора поліції ОСОБА_1 начальника Шишацького відділення поліції Миргородського відділу поліції звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) з 19.06.2018 р. (а.с. 46).

Підставою для звільнення у вищевказаному наказі зазначено рапорт ОСОБА_1 від 13.06.2018 р.

Управління кадрового забезпечення Головного Управління Національної поліції в Полтавській області листом від 19.06.2018 р. №1115/115/12/02/09-2018 повідомило ОСОБА_1 про необхідність прибути до УКЗ ГУНП в Полтавській області для отримання трудової книжки, посвідчення про приписку до призовної дільниці та довідки для постановки на військовий облік. (а.с. 47).

05.07.2018 р. позивач отримав трудову книжку, посвідчення про приписку до призовної дільниці та довідку для постановки на військовий облік, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією розписки (а.с. 48).

Не погоджуючись з наказом від 19.06.2018 р. №294 о/с, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем самостійно подано рапорт із зазначенням причини звільнення зі служби за власним бажанням, то відповідачем права позивача не порушено.

Надаючи правову оцінку обставинам зазначеної справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спеціальним законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VІІІ).

Відповідно до ст.1 Закону №580-VІІІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Національна поліція України (далі по тексту - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до статті 59 Закону №580-VІІІ служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

За приписами статті 60 Закону № 580-VІІІ проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Оскільки спір, який виник між позивачем і відповідачем, врегульовано спеціальним законодавством, яким є Закон №580-VIII, то КЗпП України підлягає застосуванню до спірних правовідносин лише в частині, що не врегульована нормами даного Закону.

Так, пунктом 4 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII передбачено можливість застосування норм Положення при вирішенні питання щодо дотримання відповідачем процедури звільнення позивача зі служби в поліції.

За змістом пункту 64 Положення служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) (надалі - Положення) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків".

Згідно з п.68 Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Відповідно до Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.11.2016 року № 1235, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 грудня 2016 року за № 1668/29798, підставами для видання наказів по особовому складу є, зокрема звільнення зі служби в поліції, а підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу.

Перелік документів з питань проходження служби визначається згідно з Переліком документів з питань проходження служби, затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.11.2016 року № 1235 (далі Перелік).

Зазначеним Переліком встановлено, що рапорт (заява) пишеться власноручно у довільній формі.

Отже, поліцейський, який виявив бажання звільнитися зі служби в поліції за власним бажанням, повинен подати до підрозділу кадрового забезпечення написаний власноручно рапорт у довільній формі про звільнення зі служби за власним бажанням.

Пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Під час розгляду справи встановлено, що 13.06.2018 року позивач подав рапорт на імя начальника ГУНП в Полтавській області, в якому просив звільнити його зі служби в Національній поліції за власним бажанням, з 19.06.2018р. (а.с. 45).

Порядок звільнення зі служби в поліції за власним бажанням Законом України "Про Національну поліцію" не встановлено.

Таким чином, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України), які визначають порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, оскільки спеціальним Законом України "Про Національну поліцію" порядок звільнення з органів поліції не врегульовано.

Згідно зі ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною 1 статті 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною 2 статті 38 КЗпП України визначено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Отже, за змістом вказаних норм, перед виданням наказу про звільнення роботодавець має обов'язок пересвідчитися, що таке звільнення відповідає волевиявленню працівника і що його намір звільнитися не змінився після подання відповідного рапорту.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з'ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов'язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в період з 16.06.2018р. до 22.06.2018р. ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні у зв'язку з травмуванням, що підтверджується довідкою про тимчасову непрацездатність поліцейського № 748, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с. 19).

Таким чином, позивача звільнено зі служби поліції за п.7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" наказом в день, коли він перебував на лікарняному.

Відповідач перед виданням оскаржуваного наказу не пересвідчився, чи не змінився намір позивача звільнитися після подання рапорту від 13.06.2018 р.

Колегія суддів зазначає, що звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній посаді у разі незаконного звільнення, зокрема у разі звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що наказ №294 о/с від 19.06.2018 р. про звільнення позивача зі служби в поліції було видано всупереч вимог чинного законодавства, у звязку з чим оскаржуваний наказ підлягає скасуванню, з поновленням позивача на посаді, яку він займав на час звільнення, починаючи з дати його звільнення, тобто, з 19.06.2018 р.

Щодо вимог позивача про стягнення з Головного управління Національної поліції в Полтавській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 94 Закону України "Про Національну поліцію", постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016р. № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок), які визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції.

Пункт 6 Розділу ІІІ Порядку визначає, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Відповідно до ст.235 Кодексу Законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Правовими положеннями ч. 2 ст. 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію викладену в постанові Верховного суду України від 14.01.2014р. у справі №21-395а13, в якій зазначено, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами закріпленими у Порядку.

Відповідно до п.9 Положення №260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Отже, розрахунок середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу повинен здійснюватися шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний останній місяць роботи на кількість календарних днів у цьому місяці та множенні отриманої суми на кількість календарних днів за період вимушеного прогулу.

Згідно з довідкою Головного управління Національної поліції у Полтавській області від 30.07.2018р. №970/115/29/01/2018 середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 станом на 19.06.2018р. склало 9139, 65 грн., а середньоденне грошове забезпечення - 299,66 грн. (а.с. 37).

Під час розгляду справи встановлено, що після звільнення позивача згідно з наказом № 294о/с від 19.06.2018 р. та до його поновлення на роботі, з якої його було звільнено, позивач додатковий дохід не отримував.

Як вбачається з матеріалів справи, період вимушеного прогулу позивача склав з 19.06.2018р. (наказ про звільнення від 19.06.2018 року) до 10.12.2018р. (рішення про поновлення на службі) - 5 місяців та 22 календарні дні.

Отже, сума середнього заробітку за цей період із моменту звільнення до моменту прийняття у справі судового рішення по суті, яка підлягає виплаті позивачу, становить 52 290,77 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що підлягає стягненню з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 19.06.2018р. по 10.12.2018р. в розмірі 52 290, 77 грн.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому оскаржуване рішення через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 229, 243, 308 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 по справі № 1640/2462/18 скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 19.06.2018р. №294 о/с.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Шишацького відділення поліції Миргородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області з 19.06.2018р.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 19.06.2018р. до 10.12.2018р. в розмірі 52 290,77 грн. (п'ятдесят дві тисячі двісті дев'яносто гривень сімдесят сім копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст постанови складено 14.12.2018 року.