Справа № 826/1651/18
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 грудня 2018 року № 826/1651/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до1. Головного управління ДФС у Київській області, 2. Державної фіскальної служби України
провизнання протиправними та скасування рішень,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом в якому просив:

- визнати протиправним та скасування податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Київській області №94863-13 від 30.06.2017р.;

- визнати протиправною та скасування податкову вимогу Головного управління ДФС у Київській області від 26.12.2017р. №1090-52, в частині визначення суми податкового боргу зі сплати транспортного податку з фізичних осіб у розмірі 25 000,00грн.;

- визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо не надсилання ОСОБА_1 рішення, прийнятого за результатами розгляду скарги від 14.08.2017р.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 826/1651/18 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

23.02.2018 року представником відповідачів подано до суду відзив на адміністративний позов.

05.03.2018 року представником позивача подано відповідь на відзив відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскільки зміни до ПК України були прийняті 21.12.2016, то діяти в 2017 році згідно принципу стабільності вони не можуть, а можуть бути застосовані лише починаючи з 2018 року. На думку позивача, у 2017 році при нарахуванні транспортного податку повинні застосовувати при визначенні об'єкта оподаткування норми п. п.267.2.1 ст. 267 ПК України без врахування змін, внесених Законом, а саме: об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. А отже, об'єктом оподаткування транспортним податком у 2017 році є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 2 400 000, 00 грн.

Враховуючи вище, позивач вважає, що автомобіль Land Rover Range Rover, 2013 року випуску, не є об'єктом оподаткування транспортним податком у 2017 році, а позивач як власник зазначеного автомобіля не є платником транспортного податку у 2017 році.

Також позивач у позовній заяві звертає увагу, що станом на дату подання позову рішення за результатами розгляду його скарги від відповідача 2 так і не надійшло, а відтак відповідно до приписів аб.2 п.56 9 ст. 56 ПК України скарга Позивача вважається задоволеною, а податкове повідомлення - рішення є скасованим з 15.10.2017 року.

З огляду на вказане, у відповідача 1 були відсутні підстави для прийняття 26.12.2017 податкової вимоги, оскільки станом на дату її прийняття податкове повідомлення-рішення вважається скасованим з огляду на не надіслання та не отримання позивачем вмотивованого рішення за скаргою.

Таким чином, спірне податкове повідомлення-рішення та податкова вимога, а також бездіяльність відповідача 2 щодо ненадання відповіді на скаргу порушують норми Податкового кодексу України, права позивача, а відтак є протиправними та підлягають скасуванню.

У поданому до суду відзиві, відповідачі проти задоволення адміністративного позову заперечують та просять відмовити у задоволені позовних вимог, з посиланням на те, що відповідно до відомостей, отриманих від органів внутрішніх справ, за ОСОБА_1 рахується легковий автомобіль LAND ROVER RANGE ROVER, об'єм двигуна 2993 см. куб. державний номер НОМЕР_1, рік випуску автомобіля 2013. Вказаний автомобіль зазначений у переліку легкових автомобілів, які підлягають оподаткуванню транспортним податком у 2017 році, розміщеному на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку.

Таким чином, автомобіль позивача є об'єктом оподаткування, в розумінні ст. 267 Податкового кодексу України.

Також представником відповідачів було зазначено, що ДФС України було надіслано 10.10.2017 рішення №13375/Д/99-99-11-02-01-14 за результатами розгляду скарги позивачу. Дане рішення позивач отримав 12.10.2017 згідно витягу з реєстру поштових відправлень ПАТ «Укрпошта», що в свою чергу свідчить про безпідставність та необґрунтованість доводів позивача щодо ненадання йому відповіді ДФС України.

У поданій на відзив відповідача відповіді, позивач зазначив, що у поданому відзиві контролюючий орган жодним чином не спростовано доводи позивача щодо обґрунтованості позовних вимог, а відтак позов підтримується в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_4 є власником легкового автомобіля марки Land Rover модель Range Rover, об'єм двигуна 2993куб. см, 2013 рік випуску.

30 червня 2017р. Головним управлінням ДФС у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення №94863-13, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб у розмірі 25 000, 00 грн.

Вказане податкове повідомлення-рішення позивачем 14.08.2017 року було оскаржено до Державної фіскальної служби України.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 01.09.2017 року № 11276/Д/99-99-11-02-01-14 продовжено строк розгляду скарги позивача до 14.10.2017 року.

26.12.2017 року Головним управлінням ДФС у Київській області винесено податкову вимогу за № 1090-52.

Незгода з вказаними рішеннями відповідача та бездіяльністю відповідача 2 щодо не надіслання рішення за результатами розгляду скарги позивача, обумовили позивача на звернення до суду.

Правовідносини з приводу справляння транспортного податку унормовані, насамперед, приписами статей 265 і 267 Податкового кодексу України.

Так, з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року №71-VIІІ, яким викладено у новій редакції ст. 267 Податкового кодексу України та введено в Україні новий місцевий податок на майно - транспортний податок.

Ст. 265 Податкового кодексу України визначено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, транспортний податок є складовим податку на майно.

Відповідно до п.п.10.1.1 п. 10.1 ст. 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належить податок на майно.

Як передбачено п.п. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Згідно п.п.267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні" № 1797-VIII від 21.12.16 р. (набув чинності з 01.01.17 р.) до ст. 267 Податкового кодексу України внесено зміни. Зокрема, відповідно до п.п. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, станом на 1 січня податкового (звітного) року виходячи з марки, моделі, року випуску, об'єму циліндрів двигуна, типу пального. Щороку до 1 лютого податкового (звітного) року центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, на своєму офіційному веб-сайті розміщується перелік легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, який повинен містити такі дані щодо цих автомобілів: марка, модель, рік випуску, об'єм циліндрів двигуна, тип пального.

Отже, об'єктом оподаткування з 2017 році є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньо ринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" з 1 січня 2017 року установлено мінімальну заробітну плату в розмірі 3200 гривень.

Таким чином, в 2017 році об'єктом оподаткування транспортним податком є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 1 200 000 грн. (375 х 3 200, 00 грн.).

Позивач в позовній заяві посилається на факт внесення вказаних змін до ст. 267 Податкового кодексу України як на підставу застосування положень пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України і, відповідно, незастосування вказаних змін до позивача при нарахуванні йому транспортного податку за 2017 р.

Як встановлено матеріалами справи, 26.01.2017 року Літочківською сільською радою Броварського району Київської області прийнято Рішення № 73-Х-VII «Про встановлення місцевих податків і зборів» з додатком до нього.

Відповідно пп. 3.1 вказаного Рішення, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством легкові автомобілі, що відповідно до 3.2.1 пункту 3 цього розділу є об'єктами оподаткування.

Пунктом 3.2 Рішення об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років та мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Відповідно до пункту 8.3 статті 8, пункту 4.4 статті 4 Податкового кодексу України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Водночас, безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, і транспортного податку) віднесено нормами Податкового кодексу України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад регулюється також пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статтею 143 Конституції України.

Згідно з пунктом 10.3 статті 10, пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору. Сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3, пункту 12.5 статті 12, статті 12 Податкового кодексу України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Отже, місцеві ради мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок та вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і у яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюднено до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, у якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). У іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Відповідно до підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, одним з принципів на яких ґрунтується Податкове законодавство України є принцип стабільності - коли зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Тобто, податкові зобов'язання по місцевому податку можуть визначатися контролюючим органом лише у разі, якщо орган місцевого самоврядування своїм рішенням встановлено цей податок.

При цьому, визначення податкових зобов'язань з місцевого податку розпочинається не раніше, ніж настання наступного бюджетного періоду (року), що настає за періодом (роком), в якому прийняте рішення органу місцевого самоврядування про встановлення місцевого податку або прийняте рішення про зміни до елементів вже встановленого місцевого податку.

Пунктом 4 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 20.12.2016 №1791-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році" установлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Тобто, в даному випадку не встановлюється новий податок та не змінюється його ставка, а лише змінюються вимоги до об'єкта оподаткування таким податком, що зумовлено внесенням змін до ПК України, та якими має бути запроваджено механізм справляння та порядок сплати транспортного податку, встановленого ПК України, безвідносно до прийняття місцевою радою рішення щодо цього податку в порядку, встановленому пп. 12.3.4 п. 12.3.4 ст. 12 ПК України.

Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 листопада 2018 року по справі №826/12149/16 (адміністративне провадження №К/9901/39844/18).

А тому твердження позивача про необхідність застосування до нього норм ПК України, які діяли до внесених Законом України від 20.12.2016 № 1791-VIII змін, є безпідставним.

У той же час, суд також зазначає, що правильність вирішення цього публічно-правового спору залежить від встановлення факту кому саме належить відповідний транспортний засіб, а також від того, чи є цей транспортний засіб об'єктом оподаткування транспортним податком, і чи з'ясовував контролюючий орган ці обставини на момент визначення позивачу податкового зобов'язання.

За змістом абзацу другого підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України середньоринкова вартість автомобілів для цілей віднесення їх до об'єктів оподаткування транспортним податком визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

На виконання вимог підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року №66 затверджена Методика визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів (далі - Методика) (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до пункту 1 Методики, вона встановлює механізм визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів для цілей віднесення таких автомобілів до об'єктів оподаткування транспортним податком.

Пунктом 2 Методики передбачено, що середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за формулою, визначеною у пункті 3 Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 р. № 403 (далі також Порядок №403), де за ціну нового транспортного засобу (Цн) береться ціна нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, . типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля.

Пунктом 3 Порядку №403 встановлено, що середньоринкова вартість транспортного засобу розраховується за методом аналогії цін ідентичних транспортних засобів за такою формулою: Ср = Цн х (Г / 100) х (1 ± (Гк / 100), де Цн - ціна нового транспортного засобу в Україні; Г - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від строку експлуатації згідно з додатком 1; Гк - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від пробігу згідно з додатком 2.

Джерелом інформації про ціни нових транспортних засобів в Україні є офіційні прайс-листи виробників (дилерів) або довідкові дані про ціни щодо ідентичних або аналогічних нових транспортних засобів в Україні чи країнах-виробниках (експортерах) з урахуванням податків та зборів, що визначаються відповідно до законодавства (пункт 4 Порядку №403).

Згідно з пунктом 5 Методики, ідентичними є автомобілі, в яких збігаються такі ознаки і параметри: марка; країна-виробник; тип кузова (седан, універсал тощо); модель; конструкція привода тягових коліс; тип та робочий об'єм двигуна; потужність двигуна; тип коробки переключення передач та інших складників силової передачі; габаритні розміри; рік випуску; комплектація. Розбіжності можуть стосуватися комплектації, пробігу та технічного стану.

Відповідно до пункту 13 Методики мінекономрозвитку відповідно до цієї Методики розраховує середньоринкову вартість автомобіля та щороку до 1 лютого базового податкового (звітного) періоду подає ДФС інформацію про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад визначені розміри мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Мінекономрозвитку забезпечує роботу офіційного веб-сайту в режимі, який дає змогу отримати інформацію про середньоринкову вартість автомобіля шляхом введення даних про їх марку, модель, рік випуску, тип двигуна, об'єм циліндрів двигуна, тип коробки переключення передач та пробіг (пункт 14 Методики).

На коефіцієнт коригування ринкової вартості транспортних засобів згідно додатком 1 та додатком 2 Методики впливає строк експлуатації транспортних засобів та нормативний середньорічний пробіг транспортних засобів. При цьому, технічний стан автомобіля відповідно до Методики не впливає на обрахунок середньоринкової вартості автомобіля. Однак, розбіжності між ідентичними автомобілями можуть стосуватися, зокрема, технічного стану легкового автомобіля.

Аналіз наведених положень Методики та Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів свідчить про врахування при розрахунку цієї вартості певних ознак, параметрів і характеристик транспортного засобу.

Обов'язок щодо визначення середньоринкової вартості транспортного засобу законодавець покладає на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку. Межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі отриманої від Мінекономрозвитку інформації про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад визначені розміри мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Відтак, підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення є отримана від Мінекономрозвитку інформація про вартість автомобіля, яка розрахована виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля.

Аналогічна правова позиція у тотожних правовідносинах була викладена Верховним Судом у постановах від 18 квітня 2018 року у справі №802/2438/16-а, від 10 травня 2018 року у справі №П/811/1630/16, від 05 червня 2018 року у справі №826/17092/16, від 1 серпня 2018 року у справі №826/1 7172/16, від 29 серпня 2018 року у справі №815/5503/16.

Одним з ключових у питанні надання правової оцінки спірному податковому повідомленню-рішенню є встановлення наявності або відсутності у контролюючого органу при визначені оспорюваного податкового зобов'язання інформації про вартість конкретного транспортного засобу, яка була отримана від органу, уповноваженого її визначати - Мінекономрозвитку.

При цьому в постановах Верховного Суду за наслідками перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанції в аналогічних правовідносинах суд касаційної інстанції зазначив, що суди не можуть підміняти органи державної влади та здійснювати покладені на них повноваження, розрахунок середньоринкової вартості автомобіля здійснений судом на сайті Мінекономрозвитку не може бути достовірним доказом, оскільки не враховує певних параметрів, які були актуальні на час визначення податкового зобов'язання (постанови ВС від 05.06.2018 у справі №826/17092/16, від 12.06.2018 у справі №826/11959/16).

Аналіз викладених позицій Верховного Суду у взаємозв'язку з викладеними положеннями Податкового кодексу України дають підстави для висновку, що контролюючий орган може визначити податкове зобов'язання з транспортного податку лише у разі надходження від Мінекономрозвитку інформації про середньоринкову вартість транспортного засобу.

Чинне законодавство виключає можливість визначення контролюючим органом податкового зобов'язання з транспортного податку в інший спосіб, зокрема шляхом проведення визначення середньоринкової вартості транспортного засобу за власною ініціативою, у тому числі на підставі даних та інформації, розміщеної на сайті Мінекономрозвитку.

Як встановлено під час розгляду справи, позивачу на праві власності належить автомобіль LAND ROVER Range Rover, 2013 року випуску, об'єм двигуна 2993 см.куб., вид пального - дизельне томливо.

Враховуючи позицію Верховного Суду та з'ясовуючи, чи мав відповідач інформацію, отриману у встановленому законом порядку, що могла бути джерелом для висновків про вартість транспортного засобу, відповідач мав надати суду:

- отриману від Мінекономрозвитку інформацію про вартість автомобіля, на підставі якої було визначене податкове зобов'язання з транспортного податку;

- розрахунок вартості автомобіля LAND ROVER Range Rover, 2013 року випуску, об'єм двигуна 2993 см.куб.

При цьому, суд звертає увагу, що у відзиві відповідач посилався на розміщений на офіційному сайті Мінекономрозвитку в таблиці «Перелік легкових автомобілів, які підлягають оподаткуванню транспортний податком у 2017 році», та зокрема, було додано суду в якості додатку витяг з відповідного переліку.

Водночас інформації, що мала надійти від Мінекономрозвитку про розрахунок вартості автомобіля відповідач до відзиву не додав, і не зазначив причин, з яких подання таких доказів є неможливим.

Без належних пояснень з боку відповідача залишилось і питання щодо того, на підставі якої інформації податковий орган дійшов висновку про наявність у позивача на праві власності автомобіля, що є об'єктом оподаткування транспортним податком, враховуючи.

У той же час, позивачем в обґрунтування своїх доводів надано суду лист Мінекономрозвитку від 24.04.2018 року № 3805-05/17749-06, адресований Головному управлінню ДФС у Київській області на його запит (від 17.04.2018 року № 3361/9/10-36-10-03).

Згідно вказаного листа Мінекономрозвитку було повідомлено відповідача 1, що 1000 куб.см. є еквівалентом 1 літру, а тому об'єм циліндрів двигуна автомобіля 2993 куб. см. З урахуванням заокруглення до найближчого основного розряду дорівнює 3,0 літра, чим в свою чергу спростовуються твердження позивача про невіднесення його автомобіля об'ємом циліндрів двигуна 2993 куб. см. до 3,0 л.

Також суд звертає увагу, що вказаним листом було також зазначено, що розрахована у 2017 році згідно з Методикою середньо ринкова вартість автомобіля LAND ROVER Range Rover з об'ємом циліндра двигуна - 3,0 літра, дизель, 2013 року випуску становила 1 549 657, 73 гривень (з ПДВ).

Тобто, середньоринкова вартість вказаного транспорту, є такою, що становить понад 1 200 000 грн., а тому транспортний засіб позивача є об'єктом оподаткування у 2017 році.

Як передбачено підпунктом 14.1.220 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України рік виготовлення транспортного засобу - календарна дата виготовлення транспортного засобу (день, місяць, рік); для транспортних засобів, календарну дату виготовлення яких визначити неможливо, - 1 січня року виготовлення, зазначеного в реєстраційних документах.

Враховуючи, що з наявних матеріалів справи календарну дату виготовлення транспортного засобу визначити неможливо, оскільки в свідоцтві про державну реєстрацію транспортного засобу міститься лише інформація про рік виробництва 2013 рік, то суд приходить до висновку, що при визначенні об'єкта оподаткування транспортним податком податковий орган повинен був керуватися вимогами підпункту 14.1.220 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, тобто визначити рік виготовлення транспортного засобу марки Land Rover Range Rover 2013 року випуску, об'ємом двигуна 2993 куб.см., реєстраційний номер НОМЕР_2 - 1 січня 2013 року, тобто з 1 січня року виготовлення, зазначеного в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4.

Таким чином, з урахуванням письмових доказів, зокрема, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 суд встановив, що з року випуску автомобіля марки Land Rover Range Rover 2013 року випуску, об'ємом двигуна 2993 куб.см., реєстраційний номер НОМЕР_2, станом на 1 січня 2017 року не минуло п'ять років, а тому вказаний автомобіль є об'єктом оподаткування транспортним податком, передбаченим статтею 267 Податкового Кодексу України, у 2017 році.

Що ж до посилань представника позивача на порушення ГУ ДФС у Київській області передбачених положеннями п.п. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України термінів надсилання податкового повідомлення-рішення, як на підставу для його скасування, то суд зазначає наступне.

Так, положеннями п.п. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України передбачено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Таким чином зазначеною нормою встановлено термін, до якого податковим органом має бути надіслано податкове повідомлення-рішення про сплату сум транспортного податку. Однак суд звертає увагу на те, що Податковим кодексом не передбачено звільнення платника податків від сплати транспортного податку, якщо такий платник підпадає під умови п.п. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України.

В даному ж випадку податковим органом було порушено лише вищезазначені терміни надсилання/вручення податкового повідомлення-рішення, оскільки останнє відповідачем 1 було винесено в межах, передбаченого ПК України строку.

Відтак, порушення лише терміну надсилання рішення, на переконання суду, не може бути безумовною підставою для скасування правильного за своїм змістом податкового повідомлення-рішення № 94863-13 від 30.06.2017 року. Тим більше що дана обставина жодним чином не звузила обсяг прав позивача як щодо сплати визначеного грошового зобов'язання так і щодо строку оскарження такого рішення.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що відповідачем цілком обґрунтовано було винесено податкове повідомлення-рішення № 94863-13 від 30.06.2017 року.

При цьому, щодо твердження позивача про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення - рішення, з підстав так не надіслання відповідно до приписів аб.2 п.56 9 ст. 56 ПК України відповідачем 2 рішення за результатами розгляду скарги позивача.

Як визначено п. 56.9 ст. 56 ПК України, керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Матеріалами справи встановлено та не заперечувалося позивача, що 10.10.2017 рішення ДФС України № 13375/Д/99-99-11-02-01-14 за результатами розгляду скарги позивачу. Дане рішення позивач отримав 12.10.2017 року, що підтверджується корінцем про його отримання.

У той же час, під час розгляду вказаної справи встановлено, що вказане рішення ДФС України було направлено з повідомленням про вручення на адресу ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) та з вини листоноші вручено під розпис 12.10.2017 року ОСОБА_2 (помічниці матері позивача) за відсутності довіреності на отримання вказаної кореспонденції.

Вказане на думку суду свідчить про бездіяльність відділення поштового зв'язку № 9 Київської міської дирекції ПАТ «Укрпошта», втім, за наявності прийнятого ДФС України рішення за результатами розгляду скарги позивача, доводи позивача вважати повідомлення-рішення скасованим є безпідставними.

У зв'язку з наведеним вище, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Київській області №94863-13 від 30.06.2017 року та визнання протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо не надсилання ОСОБА_1 рішення, прийнятого за результатами розгляду скарги від 14.08.2017р.

Крім того, беручи до уваги те, що зобов'язання визначене податковим повідомленням-рішенням № 94863-13 від 30.06.2017 року позивачем добровільно не сплачено, а тому відповідачем 1 правомірно було винесено податкову вимогу від 26.12.2017р. №1090-52, а тому підстав для скасування податкової вимоги та визнання її протиправною, у суду немає.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору не звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні, а тому судові витрати за рахунок позивача на користь відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3, АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін