Справа № 807/734/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2083/18

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Заверухи О.Б., Старунського Д.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2018 року (суддя Маєцька Н.Д., м. Ужгород, повний текст судового рішення складено 05 вересня 2018 року) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування припису та постанови, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Ядзакі Україна» 16.07.2018 звернулося до суду з позовом до Управління Держпраці у Закарпатській області, у якому просило: визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень від 31.05.2018 №ЗК204/07/АВ/П з вимогою до ТОВ «Ядзакі Україна» в подальшому дотримуватися вимог ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України; визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 21.06.2018 №ЗК204/07/АВ/П/ПТ-ВЗ-ФС-95, якою на позивача накладено штраф 111 690 гривень. В обґрунтування доводів адміністративного позову вказує на протиправність висновків контролюючого органу, викладених в акті інспекційного відвідування від 29.05.2018 №ЗК204/07/АВ про порушення ТОВ «Ядзакі Україна» вимог ч.3 ст.119 КЗпП України у зв`язку із звільненням працівника під час проходження ним строкової військової служби під час дії особливого періоду. Вважає, що звільнення працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відбулося з дотриманням вимог ч.3 ст.119 КЗпП України, оскільки на момент призову вказаних працівників та на момент їх звільнення мобілізація не проводилась, воєнний стан не оголошувався, відбудовний період після закінчення воєнних дій не настав, а отже особливий період в контексті чинного законодавства України не діяв. У зв`язку з чим, у позивача були відсутні підстави для збереження місця роботи, посади та середнього заробітку на підприємстві за вказаними працівниками.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2018 року у справі №807/734/18 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені у позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Учасники справи в судове засідання на виклик суду не з`явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, наказом ТОВ «Ядзакі Україна» від 25.02.2015 №НО07164 ОСОБА_1 прийнятий на посаду в`язальника схемних джгутів з 02.03.2015. Наказом ТОВ «Ядзакі Україна» про припинення трудового договору (контракту) від 06.10.2017 №DO08144 ОСОБА_1 з 06.10.2017 звільнено у зв`язку з призовом на строкову військову службу, на підставі п.3 ст.36 КЗпП, відповідно до повідомлення Перечинського районного військового комісаріату від 28.09.2017 №1794.

Наказом ТОВ «Ядзакі Україна» від 09.10.2015 №НО07475 ОСОБА_3 прийнятий на посаду в`язальника схемних джгутів з 13.10.2018. Наказом ТОВ «Ядзакі Україна» про припинення трудового договору (контракту) від 17.04.2018 №DO08848 ОСОБА_3 з 19.04.2018 звільнено у зв`язку з призовом на строкову військову службу, на підставі п.3 ст.36 КЗпП, відповідно до повістки Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наказом ТОВ «Ядзакі Україна» від 30.01.2013 №НО05946 ОСОБА_2 прийнятий на посаду в`язальника схемних джгутів з 04.02.2013. Наказом ТОВ «Ядзакі Україна» про припинення трудового договору (контракту) від 06.10.2017 №DO08141 ОСОБА_2 з 06.10.2017 звільнено у зв`язку з призовом на строкову військову службу, на підставі п.3 ст.36 КЗпП, відповідно до повідомлення Перечинського районного військового комісаріату від 28.09.2017 №1795.

До Управління Держпраці у Закарпатській області 02.05.2018 надійшли скарги громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо порушення їх права на збереження місця роботи і середнього заробітку під час проходження ними строкової військової служби. На підставі вказаних звернень Управлінням Держпраці у Закарпатській області видано наказ від 07.05.2018 №75 «Про проведення інспекційних відвідувань», яким начальнику відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Закарпатській області Турянському Я.І. доручено організувати проведення інспекційних відвідувань суб`єктів господарювання, зокрема, у ТОВ «Ядзакі Україна».

У період з 22.05.2018 по 29.05.2018 посадовою особою Управління Держпраці у Закарпатській області проведено інспекційне відвідування у ТОВ «Ядзакі Україна», за результатами якого складено акт інспекційного відвідування від 29.05.2018 №ЗК 204/07/АВ, яким встановлено порушення позивачем ч.3 ст.119 КЗпП України у вигляді неправомірного звільнення працівників ТОВ «Ядзакі Україна» ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час проходження ними строкової військової служби в особливий період. Вказаний Акт підписаний уповноваженою особою ТОВ «Ядзакі Україна» із зазначенням, що зауваження на акт будуть надані в межах строків.

За результатами виявлених порушень, зафіксованих в акті перевірки, відповідачем 31.05.2018 винесено припис про усунення виявлених порушень №ЗК204/07/АВ/П, за змістом якого позивача зобов`язано дотримуватися вимог, передбачених ч.3 ст.119 КЗпП та повідомлено про необхідність письмово проінформувати Управління про його виконання у строк до 08.06.2018.

Постановою про накладення штрафу уповноваженими особами від 21.06.2018 №ЗК/204/07/АВ/П/ПТ-ВЗ-ФС-95 на підставі абз.5 ч.2 ст.265 КЗпП на ТОВ «Ядзакі Україна» накладено штраф у розмірі 111690,00 грн.

Вважаючи оскаржувані припис та постанову про накладення штрафу протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, при цьому Президентом України не видавався указ про демобілізацію та закінчення особливого періоду, з огляду на що звільнення працівників, призваних на строкову військову службу під час особливого періоду є протиправним. Відтак, оскаржувані позивачем припис та постанова про накладення штрафу винесені з дотриманням вимог чинного законодавства, підстави для їх скасування відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 затверджено «Положення про Державну службу України з питань праці» (далі Положення №96), відповідно до пункту 1 якого, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пп.5 п.4 «Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області», затвердженого наказом Мінсоцполітики від 27.03.2015 №340 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.04.2015 за №438/26883), Управління на виконання покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами та фізичними особами, які використовують найману працю. У відповідності до пп.49 цього ж пункту Управління накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Управління Держпраці.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю визначається постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 26.04.2017 №295, якою, зокрема, затверджено «Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю» (далі - Порядок №295).

Відповідно до п.2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Підпунктом 1 п.5 цього ж Порядку передбачено, що інспекційні відвідування проводяться, у тому числі, за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю.

Згідно п.19 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Відповідно до п.20 Порядку № 295, акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

Пунктом 21 Порядку № 295 визначено, що у випадку якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження. У разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності (п.27 Порядку № 295). При цього, важливо звернути увагу на положення п.29 Порядку №295, за змістом якого заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору. У відповідності до п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, серед іншого, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (частина 2, 3 ст.119 КЗпП).

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII).

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону №2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абз. 4, 5, 6 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон №3543-XII) особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

У відповідності до ч.8 ст.4 Закону№3543-XIIз моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновків, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію, яка включає не лише процес призову громадян на військову службу з метою виконання ними свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а й передбачає здійснення комплексу відповідних заходів, спрямованих на забезпечення функціонування країни у особливий період. Так само і процес демобілізації полягає не тільки у припиненні перебування мобілізованих осіб на військовій службі, а й передбачає комплекс заходів, спрямованих на планомірне переведення функціонування держави в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Указом виконуючого обов`язки Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VII, у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, оголошено та розпочато часткову мобілізацію. Цим же Указом передбачено здійснення ряду організаційних заходів, зокрема, які адресовані Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, щодо переведення підпорядкованих їм військових формувань України, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

В подальшому виконуючим обов`язки Президента України та Президентом України безпосередньо було видано низку Указів, зокрема: від 14 листопада 2014 року №875/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 4 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях»; від 2 березня 2014 року №189/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 1 березня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України»; від 14 квітня 2014 року №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України»; від 14 листопада 2014 року №880/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 4 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи із забезпечення державної безпеки»; від 24 вересня 2014 року №744/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 серпня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо захисту України та зміцнення її обороноздатності»; від 24 березня 2014 року №339/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23 березня 2014 року «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя в інші регіони України»; від 13 серпня 2015 року №474/2015 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 20 липня 2015 року «Про невідкладні заходи щодо нейтралізації загроз державній безпеці»; від 30 січня 2015 року №40/2015 «Про додаткові заходи щодо забезпечення проведення часткової мобілізації у 2015 році; від 14 лютого 2015 року №85/2015 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 25 січня 2015 року «Про надзвичайні заходи протидії російській загрозі та проявам тероризму, підтримуваним Російською Федерацією»; від 12 березня 2015 року №139/2015 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 лютого 2015 року «Про додаткові заходи щодо зміцнення національної безпеки України»; від 7 серпня 2015 року №469/2015 «Про утворення військово-цивільних адміністрацій».

Крім того, згідно з п.5 Указу Президента України від 14.01.2015 №15/2015 зобов`язано Кабінет Міністрів України перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з моменту прийняття виконуючим обов`язки Президента України Указу від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 15.01.2015 №113-VІІІ переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду. Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент не приймав.

Апеляційний суд вважає, що особливий період не закінчується з моменту закінчення строку проведення мобілізації, який встановлюється у кожному окремому Указі Президента України, з огляду на таке.

Як встановлено судом, особливий період настає з моменту оголошення мобілізації та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Під мобілізацією слід розуміти комплекс заходів, здійснюваних серед іншого з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. Згідно абз.3 ч.4 ст.3 Закону №3543-XII зміст мобілізації становить, зокрема, переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Отже, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Водночас, згідно абз.6 ст.1 цього ж Закону, демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Враховуючи наведені вище норми законодавства, колегія суддів зазначає, що закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Закінчення дії особливого періоду в країні пов`язане виключно з прийняттям Президентом України Указу про демобілізацію.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 30.06.2015 у справі №21-112а15.

Отже, з аналізу наведеного можна дійти висновку, що особливий період розпочався з 18 березня 2014 року після прийняття вказаного Указу Президента України та станом на час виникнення спірних правовідносин його скасовано (припинено) не було, оскільки, як зазначалось вище, складовими частинами такого періоду є час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, який в повному обсязі не завершений навіть станом на час вирішення спірних правовідносин у судовому порядку. Колегія суддів дійшла до висновку, що аналізуючи норми чинного законодавства, особливий період не припиняється до моменту оголошення демобілізації, тобто до моменту прийняття відповідного Указу Президента України.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про порушення відповідачем положень ч.3 ст.119 КЗпП України щодо звільнення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом дії особливого періоду, оскільки на час виникнення спірних правовідносин відсутній Указ Президента України про оголошення демобілізації в розумінні положень статті першої Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Відтак, звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зв`язку із вступом на військову службу здійснено з порушенням вимог трудового законодавства, а тому припис про усунення виявлених порушень від 31 травня 2018 року та постанова від 21 червня 2018 року про накладення штрафу, прийняті відповідачем на підставі, у спосіб та у межах своїх повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для їх прийняття, у зв`язку з чим підстави для їх скасування відсутні.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги посилання представника позивача на наявність судової практики з аналогічних спорів на користь роботодавців. На думку апелянта рішеннями судів, на які він посилається, містять висновок про обмеження тривалості дії особливого періоду строками конкретної мобілізації, оголошеної відповідними Указами Президента України «Про часткову мобілізацію». Проте, вказані доводи не є некоректними та перекручують зміст наведених судових рішень, оскільки предметом спору у вказаних справах були питання, пов`язані з визнанням протиправною відмови військових частин звільнити військовослужбовців з військової служби після закінчення строку дії їх контрактів, а не питання соціальних гарантій, встановлених законом для військовослужбовців, призваних на строкову службу в особливий період.

Також, не є обґрунтованими покликання скаржника на ту обставину, що ОСОБА_2 29.05.2018 було запропоновано приступити до роботи, за посадою та умовами, які були чинними до його призову на строкову військову службу, або шляхом скасування наказу про звільнення, так як вказані обставини, не спростовують порушення позивачем вимог законодавства при звільненні вказаної особи, оскільки нормами чинного законодавства України встановлено обмеження щодо звільнення працівників, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Більше того, факт звільнення ОСОБА_2 мав місце ще 06.10.2017, факт пропозиції останньому роботи на підприємстві 29.05.2018, тобто більш ніж через сім місяців після незаконного звільнення та, як слідує з матеріалів справи, після проведення інспекційного відвідування посадовими особами відповідача. Водночас, даний факт не спростовує порушення позивачем вимог законодавства при звільненні вказаної особи та необхідності понести відповідальність за таке.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції та не можуть бути підставами для її скасування, позивачем не наведено обставин наявності протиправних дій з боку відповідача, порушення ним норм чинного законодавства при виконанні своїх функцій, натомість позивачем не надано доказів існування відповідного Указу щодо скасування особливого періоду, як того вимагає законодавство.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст.308, 311, 316, 321, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. Б. Заверуха
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 17 грудня 2018 року.