Справа № 1540/4638/18
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 1540/4638/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.
Час і місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту:09.10.18.

Судова колегія П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Лук'янчук О.В.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Лавришині А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання наказу неправомірним та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України (далі ГУ ДМС) в Одеській області про:

- визнання неправомірним та скасування Наказу №163 від 28 серпня 2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області не прийняло до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до Індії з боку представників угрупування "Шив Сена" через одруження з християнкою. У випадку повернення життю та свободі позивача буде загрожувати небезпека, що суперечить ст. 3 Європейської Конвенції "Про захист прав людини та основоположних свобод".

Відповідач позов не визнав, 08 жовтня 2018 року засобами електронного зв'язку до суду надійшло клопотання від представника ГУ ДМС в Одеській області про розгляд справи в порядку письмового провадження.

На підставі ч.9 ст. 205 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 (65036, АДРЕСА_1) до ГУ ДМС України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44; ) про визнання про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, а також що у зв'язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

1. Висновок про відмову в оформлені документів є необґрунтованим.

Міграційна служба визнала заяву позивача "очевидно необґрунтованою", тобто такою, в якій відсутні посилання на обставини за яких надається захист та які не потребують подальшої перевірки. Такий висновок є безпідставним, під час розгляду заяви міграційною службою позивач посилався на загрозу переслідувань в Індії за ознаками належності до певної соціальної групи - родичі християн. Побоювання позивача не є безпідставними, оскільки під час проживання Позивача у країні походження, він отримував погрози від представників угрупування "Шив Сена" через одруження з християнкою.

2. Обставини на які посилався позивач належним чином не з з'ясовувались.

Інформація по країні походження підтверджує побоювання позивача;

AsiaNews.it, Nationalist party: India is not a country for Christians, 30 жовтня 2017 p.. доступ за посиланням: http://www.asianews.it/news-en/NationaIist-partv:-India-is-not-a-country- for-Christians-42188.html. Неофіційний переклад: "Сьогодні в редакції "Шив-Сена" зазначили, що Індія належить індусам. З часів влади Бхаратія Джаната насильство проти християн посилилось. У 2015 році сталося 365 епізодів насильства.

Індія, насамперед, є індуїстською країною, а потім для всіх інших, згідно за індуїстськгши радикалами Шив Сена, партії Бхаратія Джаната у Махараштре. У редакційній статті, опублікованій сьогодні вранці в прес-службі групи "Сасшана", вони кажуть: "Для мусульман є більше 50 країн. Християни мають такі країни, як Америка та Свропа. Буддисти мають Китай, Японію, Шрі-Ланку та М'янму. У індусів немає жодної країни, крім цієї ".

Націоналісти давно стверджували про народження індуїстської конфесійної держави, хоча індійська конституція гарантує свободу віросповідання. З моменту піднесення партії Бхаратія Джаната до влади в Союзі в 2014 році, епізоди нетерпимості до меншин посилшися. Зокрема, християни звинувачуються у примушенні до переходу в християнство, поширенні релігійних матеріалів проти індуїзму або викрадення дітей та племен, змушенні їх змінювати релігію".

З урахуванням того, що повідомлені позивачем обставини підтверджуються інформацією по країні походження заява не може бути визнана очевидно необґрунтованою та підлягала розгляду за повною процедурою.

2. Не з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення п.4 ст. 9 КАС України - принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі.

У постанові суду взагалі відсутні будь-які посилання на інформацію по країні походження (ІКП). Зокрема, не досліджувалась ситуація з правами людини в Індії та положення релігійних меншин та їх родичів.

3. Суд першої інстанції мотивує відмову перебуванням позивача до прибуття в Україну в третій безпечній країні - Російській Федерації.

Такі посилання є неправомірними оскільки відповідно до ч.6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту" перебування особи у третій безпечній країні не є підставою для відмови в оформлені документів.

У відзиві ГУ ДМС України в Одеській області на апеляційну скаргу вказується, що судом першої інстанції винесено законне рішення по справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_3 є громадянином Індії, уродженцем АДРЕСА_2 На момент останнього виїзду з країни громадянської належності проживав за адресою: Індія, м. Делі. На території України шукач захисту проживає за адресою: АДРЕСА_3 (є договір оренди в особовій справі). За національністю індус, за кастовою належністю брахман, за віросповіданням індуїст (арк. 1 анкетування від 16 серпня 2018 року). Рідна мова хінді, особа також вільно володіє урду (писати не вміє), Пенджабі, англійською, а російською мовою на рівні розуміння.

За сімейним станом на території країни був неофіційно одружений (релігійний шлюб) на дівчині, яка сповідувала християнство на установчі дані ОСОБА_7 Пенсі, яка зі слів шукача захисту була вбита у червні 2016 року представниками угрупування "Шив Сена".

На території України фігурант ні з ким не проживає ані в офіційному, ані в цивільному шлюбі та не має майбутньої нареченої ані в Індії, ані в Україні: статус неодружений, дітей не має, невійськовозобов'язаний. Повну середню освіту здобув у навчальних закладах: школі "Дун Публік" протягом 2000-2013 рр., коледжі "Гуру Наук Халса" протягом 2013-2016 рр., м. Карнал.

На території України по теперішній час позивач працює реалізатором (продавцем) електроніки на промисловому ринку " 7 км".

Позивач вибув з Індії 07 серпня 2016 року, легально, авіасполученням Делі (Індія) - Москва (РФ). Державний кордон України перетнув нелегально, поза пунктом пропуску, 26 жовтня 2016 року, на підставі паспортного документу, який надалі був втрачений на території України (до ОС долучений лист з Приморського відділу поліції у м. Одесі щодо вжиття ряду заходів направлених на встановлення втраченого документу, а саме паспортного документу громадянина Індії). При перетинанні державного кордону Індії у 2016 році у позивача не виникло жодних проблем.

13 серпня 2018 року позивач вдруге звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до міграційної служби, із зволіканням, після моменту закінчення легального строку (терміну) перебування особи на території України з 19 квітня 2018 року, у зв'язку з чим на нього було складено протокол та постанову про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 203 КУпАП.

В якості підстави для звернення за судовим захистом позивач зазначив, що виїхав з Індії 07 серпня 2016 року, так як там були проблеми: позивач 01 червня 2016 року одружився на дівчині на ім'я ОСОБА_9 і вони разом проживали в м. Паніпат. Позивач працював оператором на телеканалі. Батьки ОСОБА_9 відмовили їй у наданні благословління, оскільки були християнами, а позивач - індусом. Аналогічно, батьки позивача були проти їх шлюбу. Позивач та ОСОБА_9 зіграли свадьбу у церкві, про що дізналися Шев Сина, які потім прийшли до їх дому та побили їх палками, погрожували вбити. Після кількох днів знепритомніння позивач прийшов до тями в невідомому місті, де спитав друга про свою дружину. Друг повідомив, що її вбили. Через кілька днів позивач звернувся до поліції, яка нічим не допомогла.

За порадою друзів, позивач поїхав до м. Бомбей, щоб виготовити візу до Росії. З Росії прибув до України. В Україні дав 1500 доларів США другу, щоб він йому допоміг. 2 листопада 2016 року заявник приїхав до м. Львів без документів, де його затримала поліція, після чого відвезла до м. Чоп, звідки його відправили в табір для біженців на 6 місяців у м. Луцьк. В травні 2017 року заявник приїхав у м. Одесу, де деякий час перебував на вокзалі. Після цього познайомився із людиною на ім'я ОСОБА_15, який забрав його до себе жити.

Раніше заяву позивача про звернення за міжнародним захистом від 10 липня 2017 року було розглянуто ГУ ДМС України в Одеський області та прийнято рішення про оформлення документів щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до Наказу від 27 липня 2017 року №140. Однак через відсутність інформації щодо місця перебування та причин, що стали підставою зникнення, наказом ГУ від 19 квітня 2018 року №75 було призупинено розгляд заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Новими обставинами повторного звернення від 13 серпня 2018 року та під час анкетування від 16 серпня 2018 року позивач вказує самостійне звернення до ГУ без послуг посередників та факт перебування у ПТПІ м. Чоп (арк. 5).

На момент звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомив, що на території Індії залишились проживати всі члени родини: матір, двоє сестер і брат.

За результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло висновку, що заява ОСОБА_3 є очевидно необґрунтованою і в нього відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для оформлення документів, а саме звернення використовується заявником для отримання легалізації на території України.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області № 163 від 28 серпня 2018 року ОСОБА_3 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст. 77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, ст.ст. 1, 5, 6, 7, 8, 10, 27 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України від 08 липня 2011 року "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

В свою чергу, Законом України №1185-XIV від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п.2 ст. 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до п.п.1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії; в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачено Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, ч.1 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч.7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з п.5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Положеннями ч.ч.4, 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися

Статтею 27 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч.2 та 3 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Усні твердження позивача про ймовірні переслідування та погрози з боку представників угрупування "Шив Сена" (санскр. ??? ????, "Армія Шиви") через неофіційне одруження на дівчині християнського віросповідання, як причина небажання повернутись до Індії з позиції існування побоювань зазнати утисків та переслідувань, вбачаються неправдоподібними, оскільки позивач не був офіційним членом жодної політичної, громадської, релігійної, військової чи іншої організації, як у країні громадянської належності так і поза її межами (арк. 5 анкетування від 16 серпня 2018).

За конституцією та усними твердженнями ОСОБА_3 Індія є світською державою і в ній дозволяється сповідувати будь-яку релігію, то ж, не зважаючи на всю строкатість представлених в країні релігій і дрібних вірувань, в країні ніколи не виникало великих релігійних конфліктів.

Згідно з актуальною інформацією по країні походження - Індії, Верховний суд Індії заявив, що ніхто не може втручатися в шлюб, укладений двома дорослими людьми за обопільною згодою, попереджаючи при цьому панчаяти і громадські групи, які діють як квазісудові органи і часто виносять рішення про шлюби.

Апелянт належить до релігійної групи індуїстів, яка становить більшість населення в Індії та до касти брахманів, що спростовує можливість його переслідування з боку представників органів державної влади країни громадянської належності або недержавних агентів (арк. 7 протоколу співбесіди від 22 серпня 2018 року).

Разом з тим, позивач мав можливість вільно дотримуватись канонів Християнства, дотримуватись канонів проживаючи разом зі своєю неофіційною дружиною, не зазнавав проблем чи дискримінацій у зв'язку із сповіданням релігії на території країни громадянської належності, у нього не виникало ніколи конфліктів в Індії за релігійною ознакою (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 28 серпня 2018 року).

Позивач ніколи не зазнавав перешкод у відвіданні храмів на території країни громадянської належності, не зазнавав особистих переслідувань на батьківщині (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 28 серпня 2018 року). Також позивач ніколи не був членом політичних, громадських, релігійних чи інших організацій в країні громадянської належності (арк. 5 анкетування від 16 серпня 2018 року).

В Індії компактно проживають групи осіб, які дотримуються інших віросповідань, представляють інтереси інших релігійних спільнот, зокрема у штаті Карнатака прагнуть надати окремий релігійний статус шайвізму, який сповідують 17% населення (повний тексту додатку № 2 до рекомендаційної позиції).

Відсутня інформація стосовно кримінального переслідування по відношенню до позивача в Індії, а повідомлена інформація щодо ймовірного вбивства кинджалом, побиття палицею, спаління у випадку повернення до країни громадянської належності носить суперечливий характер (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 28 серпня 2018 року).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість тверджень позивача про загрозу переслідувань в Індії за ознаками належності до певної соціальної групи - родичі християн. Будь-які побоювання ОСОБА_3 у справі засновані лише на його припущеннях (підозрах), не мають реального обґрунтування відповідним проблемам та погрозам в адресу фігуранта.

Зокрема, будь-яких доказів його звернення до органів поліції з приводу вбивства його дружини позивач не надав. Зазначена обставина свідчить про вигаданість самого факту вбивства, яке за словами позивача взагалі залишилось не задокументованим.

Відповідно до п.п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із п.195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що позивачем не надано достовірних доказів в підтвердження обґрунтованості небезпеки, на яку він посилається у випадку повернення до Індії (арк. 11 протоколу співбесіди від 02 серпня 2018 року), як того вимагають положення Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач легально прибув до Російської Федерації.

Згідно з п.22 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

- дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

- забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

- погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Судова колегія вважає необґрунтованим довід апелянта про те, що перебування особи у третій безпечній країні не є підставою для відмови в оформленні документів, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать на користь висновку, що єдиною причиною виїзду позивача з Індії на територію України були пошуки кращого життя, працевлаштування та можливість легалізуватись за кордоном (арк. 1 додаткового протоколу співбесіди від 28 серпня 2018 року). Це також підтверджується тим, що під час процедури набуття міжнародного захисту позивач необґрунтовано відповідав на питання, що стосуються ймовірної небезпеки, яка на нього очікує в разі повернення до Індії, що істотно знижує рівень довіри до особистої заяви та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Російська Федерація дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання), міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постановою Верховної Ради Російської Федерації від 13 листопада 1992 року №3870-1 "Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" Конвенцію про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року було приєднано до законодавства Російської Федерації).

Також, в Російській Федерації національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації "Про біженців" від 19 лютого 1993 року №4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно апелянта, з урахуванням покладених в основу звернення побоювань переслідувань з боку радикального угрупування "Шив Сена" через шлюб із християнкою, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість рішення № 163 від 28 серпня 2018, яким апелянту було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд апеляційної інстанції не змінює розподіл судових витрат. (ст. 139 КАС України).

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 грудня 2018 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Ступакова І.Г. Лук'янчук О.В.