Справа № 803/15/18
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/127/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Багрія В.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Смидюк Х.В.,

представника позивача Жуковського О.В.,

представника відповідача Решетника О.Л.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області та Державного підприємства «Нововолинський ремонтно-механічний завод» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року у справі за позовом Державного підприємства «Нововолинський ремонтно-механічний завод» до Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

суддя (судді) в суді першої інстанції - Валюх В.М.,

час ухвалення рішення - 16:16:33,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - 07 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

14 січня 2018 року Державне підприємство «Нововолинський ремонтно-механічний завод» звернулося в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14 грудня 2017 року № про визначення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 3151821,61 грн, № про застосування до підприємства штрафних санкцій по військовому збору в розмірі 19447,64 грн та пені 350,03 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що як податковий агент самостійно визначив у податковій звітності (№ 1ДФ) податкові зобов'язання з ПДФО, які є узгодженими, тому у контролюючого органу були відсутні підстави для самостійного визначення податковому агенту грошового зобов'язання з ПДФО за основним платежем. Крім того, відповідач визначив суму грошового зобов'язання з ПДФО в розмірі 2204381,14 грн, у т. ч. суму 1082993,85 грн поза межами 1095 днів, що є порушенням статті 102 ПК України. Вказує, що відповідач безпідставно застосував штрафні санкції на підставі статті 127 ПК України, оскільки у випадку нарахування та несвоєчасної сплати узгодженої суми грошового зобов'язання платник притягується до відповідальності відповідно до статті 126 вказаного Кодексу. Крім того, за наслідками однієї податкової перевірки неможливе застосування на підставі статті 127 ПК України одночасно штрафних санкцій в розмірі 25, 50 та 75 відсотків від суми податку.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області від 14 грудня 2017 року № в частині визначення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за податковим зобов'язанням в розмірі 2204381,14 грн та за штрафними(фінансовими) санкціями в розмірі 302997,21 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області від 14 грудня 2017 року № в частині визначення суми грошового зобов'язання по військовому збору за штрафними(фінансовими) санкціями в розмірі 12857,11 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що визначення відповідачем у податковому повідомленні-рішенні від 14 грудня 2017 року № суми грошового зобов'язання з ПДФО за основним платежем в розмірі 2204381,14 грн з огляду на самостійне декларування позивачем вказаних сум у податковій звітності є безпідставним. Також, при визначенні у податковому повідомленні-рішенні від № суми грошового зобов'язання з ПДФО за основним платежем відповідачем не були дотримані обмеження щодо строків давності, передбачені пунктом 102.1 статті 102 ПК України. № в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 938908,35 грн. Разом з тим, відповідач правомірно на підставі пункту 127.1 статті 127 ПК України застосував штраф за жовтень 2014 року в сумі 9360,01 грн, виходячи з 25 відсотків суми податку та за листопад 2014 року в сумі 20556,71 грн, виходячи з 50 відсотків суми податку, однак у наступні періоди (грудень 2014 року - грудень 2016 року) штраф повинен був застосовуватися, виходячи з його розміру у 50 відсотків суми податку, а не 75 відсотків. Щодо податкового повідомлення-рішення № , то позивач до прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не був притягнутий до відповідальності у вигляді накладення штрафних санкцій на підставі пункту 127.1 статті 127 ПК України за порушення правил сплати військового збору, а тому у відповідача були відсутні правові підстави накладати за оскаржуваним у даній справі податковим повідомленням-рішенням штраф у розмірі 50 та 75 відсотків.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Державної фіскальної служби у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким e задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що за результатами проведення перевірки встановлені обставини, які свідчать про те, що позивачем як податковим агентом було допущено неперерахування податку на доходи фізичних осіб до бюджету, при його фактичному нарахуванні та утриманні при виплаті доходу працівникам у вигляді заробітної плати. Також, законодавцем встановлені підстави для застосовування більших розмірів штрафів, якими є вчинення таких дій повторно та втретє, при цьому не обумовлює існування(факту) повторності дій з їх виявленням та(або) визначенням такому платнику суми грошового зобов'язання.

Також, не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство «Нововолинський ремонтно-механічний завод» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що в разі, якщо платник податків не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобов'язання протягом строків, передбачених Податковим кодексом України, такий платник притягується до відповідальності відповідно до ст. 126 Податкового кодексу України. Оскільки факту встановлення повторності протиправних дій щодо сплати сум грошового зобов'язання не було, то і підстав для залишення в силі штрафної санкції 50% по ПДФО та військовому збору немає.

Головне управління Державної фіскальної служби у Волинській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що у разі виявлення під час однієї перевірки податкового агента декількох випадків не нарахування(неутримання, несплати) сум податку під час виплати доходу на користь громадян, застосуванню підлягали збільшені розміри штрафних санкцій, передбачені ст. 127 ПК України, відповідно до кількості вчинених податкових правопорушень.

В судовому засіданні представник позивача щодо апеляційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області заперечив, а апеляційну скаргу Державного підприємства «Нововолинський ремонтно-механічний завод» підтримав, в своїх поясненнях покликався на доводи, які в ній викладені.

Представник відповідача щодо апеляційної скарги Державного підприємства «Нововолинський ремонтно-механічний завод» заперечив, а апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області підтримав, в своїх поясненнях покликався на доводи, які в ній викладені

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Державного підприємства «Нововолинський ремонтно-механічний завод» задовольнити повністю з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ГУ ДФС у Волинській області була проведена документальна планова виїзна перевірка ДП «Нововолинський РМЗ» податкового законодавства за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, валютного - за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, про що складено акт від 24 листопада 2017 року № 14709/14-01/00179000, який підписаний представниками платника податків із запереченнями(а. с. 16-43).

З пункту 3.2.2 акту перевірки слідує, що згідно з даними Головної книги встановлено, що за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року нараховано ПДФО 1613636,22 грн, перераховано згідно з платіжними дорученнями 347183,58 грн. Сальдо на 31 грудня 2016 року становить КТ 641 - 2271177,22 грн (з урахуванням сальдо на 01 січня 2014 року Кт641 - 1004724,58 грн).

Перевіркою дотримання встановлених термінів сплати (перерахування) до бюджету ПДФО встановлені випадки, коли ДП «Нововолинський РМЗ» в порушення підпункту 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 та підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 ПК України при нарахуванні (виплаті) протягом IV кв. 2014 - IV кв. 2016 років оподатковуваних доходів платникам податку не перераховувало до бюджету у встановлені ПК України терміни (своєчасно не перераховувало до бюджету) ПДФО на загальну суму 1546840,14 грн(в тому числі: за 2014 рік у сумі 386201,14 грн, за 2015 рік в сумі 480792,89 грн, за 2016 рік в сумі -679846,11 грн).

ДП «Нововолинський РМЗ» при виплаті працівникам доходів у вигляді заробітної плати не сплачувався до бюджету ПДФО у строки, встановлені відповідно до статті 168 ПК України.

Перевіркою встановлено неперерахування ПДФО станом на 01 січня 2017 року в сумі 2271177,22 грн, в тому числі: 1082993,85 грн, по якому минув термін позовної давності 1095 днів згідно зі статтею 102 ПК України. Враховуючи сальдо несплаченого ПДФО станом на 01 січня 2014 року в сумі 1004724,58 грн, як частково погашена в періоді, що перевірявся в сумі 347123,58 грн, нарахованого за період 2014-2016 р.р. та не сплаченого до бюджету в сумі 1613636,22 грн ПДФО, та те, що термін нарахування ПДФО за грудень 2016 року в сумі 66796,08 грн припадає на 30 січня 2017 року, сума не перерахованого ПДФО на кінець періоду, що перевіряється, становить 2204381,14 грн.

Також у пункті 3.2.5 акту перевірки від 24 листопада 2017 року № 14709/14-01/00179000 вказано, що перевіркою своєчасності перерахування до бюджету утриманих сум військового збору встановлено порушення підпунктів 1.4, 1.6 пункту 16.1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, підпункту 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 та підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 розділу IV ПК України, у результаті чого не сплачено (не перераховано) до бюджету у встановлені ПК України терміни (своєчасно не перераховувало до бюджету) військовий збір за період, що перевірявся, на загальну суму 26362,12 грн.(в т. ч.: за 2014 рік у сумі 4768,28 грн, за 2015 рік в сумі 21593,84 грн).

Таким чином, перевіркою встановлено, що в порушення підпункту 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК України ДП «Нововолинський РМЗ» не перерахувало ПДФО станом на 01 січня 2017 року в сумі 2204381,14 грн, в порушення підпункту 68.1.2 пункту 168.1 статті 168 та підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 розділу IV ПК України позивачем не сплачено (не перераховано) до бюджету у встановлені ПК України терміни нарахований за період, що перевірявся, ПДФО на загальну суму 1546840,14 грн(в тому числі: за 2014 рік у сумі 386201,14 грн, за 2015 рік в сумі 480792,89 грн, за 2016 рік в сумі 679846,11 грн), та в порушення підпунктів 1.4, 1.6 пункту 16.1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, підпункту 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 та підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 розділу IV ПК України позивачем не сплачено (не перераховано) до бюджету у встановлені ПК України терміни (своєчасно не перераховувано до бюджету) військовий збір за період, що перевірявся, на загальну суму 26362,12 грн (в тому числі: за 2014 рік у сумі 4768,28 грн, за 2015 рік в сумі 21593,84 грн).

Листом від 12 грудня 2017 року № 12915/10/03-20-13-08-11 ГУ ДФС у Волинській області повідомило про відхилення заперечення ДП «Нововолинський РМЗ» від 29 листопада 2017 року № 14/561 на акт перевірки(а.с.53-60).

14 грудня 2017 року, на підставі акту перевірки від 24 листопада 2017 року № 14709/14-01/00179000, ГУ ДФС у Волинській області прийняло такі податкові повідомлення-рішення: № , яким ДП «Нововолинський РМЗ» визначено суму грошового зобов'язання з ПДФО в розмірі 3151821,61 грн (в тому числі: за податковим зобов'язанням - 2204381,14 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 938908,35 грн, за пенею - 8532,12 грн) (а. с. 13); № , яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання по військовому збору в розмірі 19797,67 грн (в тому числі: за штрафними (фінансовими) санкціями - 19447,64 грн, за пенею - 350,03 грн) (а.с.14).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14 грудня 2017 року № в частині визначення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за податковим зобов'язанням в розмірі 2204381,14 грн та за штрафними(фінансовими) санкціями в розмірі 302997,21 грн та № в частині визначення суми грошового зобов'язання по військовому збору за штрафними(фінансовими) санкціями в розмірі 12857,11 грн. Разом з тим суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позову в решті частини позовних вимог.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

В частині визначення відповідачем у податковому повідомленні-рішенні від 14.12.2017 року № суми грошового зобов'язання з ПДФО за основним платежем в розмірі 2204381,14 грн. колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV вказаного Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому ст. 18 та р. IV вказаного Кодексу.

Відповідно до пп. 162.1.3 п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України платником податку з доходів фізичних осіб є, зокрема, податковий агент.

Згідно з пп. 168.1.1, пп. 168.1.2, пп. 168.1.5, пп. 168.1.6 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду. Для цілей цього розділу та п. 54.2 ст. 54 цього Кодексу під терміном «граничний термін сплати до бюджету податку» розуміються строки сплати податку, визначені цим пунктом.

Системний аналіз вказаних правових норм дає підстави дійти правового висновку про те, що контролюючий орган вправі визначити у податковому повідомленні-рішенні суму основного грошового зобов'язання з ПДФО лише у випадку, коли податковий агент порушив правила нарахування та декларування податку (тобто, не нарахував або занизив у податковому розрахунку суми ПДФО). У випадку повного та достовірного нарахування та декларування податковим агентом сум ПДФО у податковому розрахунку контролюючий орган не вправі самостійно визначати такому платнику суму основного зобов'язання з ПДФО.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовій позиції висловленій Верховним Судом у постанові від 07.02.2018 у справі № 813/5787/15 (№ К/9901/1757/17).

З матеріалів справи слідує, що ДП «Нововолинський РМЗ» протягом спірного періоду (січень 2014 - грудень 2016 року) щоквартально подавало податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за формою № 1ДФ, у якій декларувало суми нарахованого та виплаченого доходу, суми утриманого податку (а. с. 62-110).

В той же час, судом апеляційної інстанції встановлено, що збільшення позивачу суми грошового зобов'язання за платежем з податку на доходи фізичних осіб контролюючий орган здійснив на підставі самостійно нарахованого платником податку на доходи фізичних осіб у розрахунку цього податку, але не сплаченого у строк, встановлений ст. 168 Податкового кодексу України.

Перевіркою правильності визначення та утримання суми податку з доходів фізичних осіб порушень не встановлено, а встановлено факт несплати ПДФО у строки, встановлені ПК України.

Відповідно до норм ст. 58 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у разі, коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до ст. 54 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки ДП «Нововолинський РМЗ» самостійно нарахувало і задекларувало грошове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб за вказаний спірний період, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача були відсутні правові підстави приймати податкове повідомлення-рішення в частині збільшення суми грошового зобов'язання.

Крім того, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що при визначенні у податковому повідомленні-рішенні від 14.12.2017 року № суми грошового зобов'язання з ПДФО за основним платежем відповідачем не були дотримані обмеження щодо 1095-деннного строку давності, передбаченого пунктом 102.1 статті 102 ПК України, яким встановлено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Щодо висновків суду першої інстанції в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 938908,35 грн. колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В цій частині суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач при застосуванні штрафних санкцій правомірно керувався положеннями статті 127 ПК України, якою встановлюється міра відповідальності, яка покладається на платника податків, в тому числі на податкового агента, саме за несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, розміру штрафних санкцій за вчинення цього порушення визначається (обчислюється) не з часу затримки такої несплати, як передбачено статтею 126 ПК України, а з кількості разів допущених таких порушень протягом певного періоду часу, тобто, склад порушення передбачає, що нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Відповідно до пункту 127.1 статті 127 Податкового кодексу України ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Відповідальність за погашення суми податкового зобов'язання або податкового боргу, що виникає внаслідок вчинення таких дій, та обов'язок щодо погашення такого податкового боргу покладається на особу, визначену цим Кодексом, у тому числі на податкового агента. При цьому платник податку - отримувач таких доходів звільняється від обов'язків погашення такої суми податкових зобов'язань або податкового боргу, крім випадків, встановлених розділом IV цього Кодексу. Передбачені цим пунктом штрафи не застосовуються, коли ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податку на доходи фізичних осіб самостійно виявляється податковим агентом при проведенні перерахунку цього податку, передбаченого пунктом 169.4 статті 169 цього Кодексу, та виправляється в наступних податкових періодах протягом податкового (звітного) року згідно з нормами цього Кодексу.

Провівши порівняльний та системний аналіз наведених норм, колегія суддів зазначає, що статтею 127 ПК України встановлено міру відповідальності, яка покладається на платника податків, у тому числі і на податкового агента, саме за не нарахування, неутримання та/або несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, при цьому розмір штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) залежно від кількості допущених порушень протягом певного періоду часу. Тобто склад порушення передбачає, що нарахування, утримання чи сплата податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.

В свою чергу, коли мають місце нарахування, однак несвоєчасність сплати платником податків узгодженої суми грошового зобов'язання протягом строків, передбачених Податковим кодексом України, такий платник податків притягується до відповідальності відповідно до ст. 126 цього Кодексу. При цьому розмір такої санкції прямо залежить від часу затримки такої сплати, а не від кількості допущених порушень протягом певного періоду часу.

Тобто, у разі, якщо платник податків не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобов'язання протягом строків, передбачених Податковим кодексом України, такий платник податків притягується до відповідальності відповідно до статті 126 Податкового кодексу України, а у разі якщо нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу, платник податків притягується до відповідальності відповідно до статті 127 Податкового кодексу України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у разі проведення нарахувань податку на доходи фізичних осіб на момент виплати такого доходу платник податків (податковий агент) не може нести відповідальність передбачену ст. 127 Податкового кодексу України. Несвоєчасна сплата (перерахування) є підставою для відповідальності передбаченої ст. 126 Податкового кодексу України.

Таким чином, у спірному випадку спеціальною нормою є саме ст. 126, а не п. 127.1 ст. 127 Податкового кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.08.2018 року у справі 812/916/17 (К/9901/47118/18).

Під час проведення перевірки контролюючим органом було встановлено, що ДП «Нововолинський РМЗ» при виплаті працівникам доходів у вигляді заробітної плати було нараховано та утримано податок з доходів фізичних осіб у повному обсязі. В той же час, відповідачем було також встановлено, що за період з 01.01.2014 року до 31.12.2016 року такий податок було нараховано в розмірі 1613636,22 грн, а перераховано у різних періодах згідно платіжних доручень - 347183,58 грн. Відтак, матеріалами справи підтверджується, що до початку цієї перевірки товариство, самостійно частково погасило борг, тому на момент перевірки у позивача сформувалась заборгованість зі сплати податку з доходів фізичних осіб.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що податок з доходів фізичних осіб сплачувався, однак із порушеннями, передбачених Податковим кодексом України строків.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у спірних відносинах мала місце несвоєчасна сплата податку на доходи фізичних осіб.

Отже, порушення позивачем податкового законодавства у вигляді несвоєчасної сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору відповідає передбаченому статтею 126 Податкового кодексу України складу порушення.

Однак, як встановив суд з матеріалів справи, Головне управління Державної фіскальної служби у Волинській області, застосовуючи до ДП «Нововолинський РМЗ» штрафні (фінансові) санкції, керувалося положеннями п. 127.1ст. 127 ПК України.

Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що штрафні (фінансові) санкції загалом нараховані позивачу протиправно, оскільки відповідач нарахував їх на підставі норми, яка не підлягала застосуванню в цьому випадку. На думку колегії суддів, дана дане порушення, допущене відповідачем, є достатньою та безумовною підставою для скасування оскарженого податкового повідомлення-рішення в частині застосування до ДП «Нововолинський РМЗ» штрафних санкцій, оскільки такі нараховані не на підставі норми закону, яка регулює відповідні правовідносини. При цьому, суд не має повноважень змінювати правову підставу нарахування платнику податків штрафних санкцій, самостійно нараховувати чи перераховувати їх, оскільки це належить до виключної компетенції контролюючого органу, а суд лише оцінює рішення чи дії цього органу на предмет їх відповідності вимогам законодавства.

Таким чином, зважаючи на наведене вище та межі апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області від 14.12.2017 року № в частині визначення ДП «Нововолинський РМЗ» суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за штрафними санкціями в розмірі 644443,26 грн є протиправним та підлягає скасуванню.

Також під час перевірки контролюючим органом було встановлено, що в період з 01.01.2014 року до 31.12.2016 року ДП «Нововолинський РМЗ» нарахувало військовий збір в загальному розмірі 135815,70 грн, до бюджету було перераховано 140658,66 грн (тобто мала місце переплата в розмірі 4842,95 грн), однак позивач сплачував самостійно задекларований військовий збір з порушення встановлений законом строків його сплати (несвоєчасно), внаслідок чого допустив порушення підпунктів 1.4, 1.6 пункту 16.1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, підпункту 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 та підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 розділу IV ПК України.

В зв'язку з цим, як зазначено вище, контролюючий орган податковим повідомленням-рішенням від 14.12.2017 року № застосував до ДП «Нововолинський РМЗ» штрафні (фінансові) санкції в розмірі 19447,64 грн і нарахував пеню в розмірі 350,03 грн.

Як встановлено із змісту цього податкового повідомлення-рішення, штрафні санкції застосовані до позивача як і в податковому повідомленні-рішенні № на підставі п. 127.1 ст. 127 ПК України.

Враховуючи наведені вище висновки щодо безпідставності нарахування платнику податків штрафних санкцій на підставі даної норми у випадку самостійного нарахування таким платником зобов'язань із сплати податків та зборів, в тому числі військового збору, колегія суддів дійшла висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області від 14.12.2017 року № в частині визначення ДП «Нововолинський РМЗ» суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за штрафними санкціями в розмірі 6940,56 грн також є протиправним та підлягає скасуванню.

Задовольняючи апеляційну скаргу позивача, апеляційний суд також застосовує практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, правову позицію, висловлену у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06) від 14.10.2010, в якій ЄСПЛ дійшов висновку, що накладання органами державної влади на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку становило втручання в його майнові права у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, Суд має встановити, чи було таке втручання виправданим відповідно до вимог цього положення.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Jatridis v. Greece) [ВП], №31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II).

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що у зв'язку із неправильним застосування судом першої інстанції норм матеріального права постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14 грудня 2017 року № та № та прийняти в цій частині нову постанову про задоволення адміністративного позову. В решті суд першої інстанції встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення в іншій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Нововолинський ремонтно-механічний завод» задовольнити повністю.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року у справі № 803/15/18 - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області від 14 грудня 2017 року № в частині визначення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 644443,26 грн(шістсот сорок чотири тисячі чотириста сорок три гривні двадцять шість копійок) та № в частині визначення суми грошового зобов'язання по військовому збору в розмірі 6940,56 грн(шість тисяч дев'ятсот сорок гривень п'ятдесят шість копійок) та прийняти в цій частині нове, яким адміністративний позов Державного підприємства «Нововолинський ремонтно-механічний завод» задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області від 14 грудня 2017 року № в частині визначення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 644443,26 грн(шістсот сорок чотири тисячі чотириста сорок три гривні двадцять шість копійок) та № в частині визначення суми грошового зобов'язання по військовому збору в розмірі 6940,56 грн(шість тисяч дев'ятсот сорок гривень п'ятдесят шість копійок).

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області на користь Державного підприємства «Нововолинський ремонтно-механічний завод» сплачений судовий збір в розмірі 70916,00 грн(сімдесят тисяч дев'ятсот шістнадцять гривень) за подання апеляційної скарги згідно з платіжним дорученням від 14 червня 2018 року № 331 на розрахунковий рахунок УДКСУ у Галицькому районі м. Львова, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 38007573, банк отримувача - ГУ ДКСУ у Львівській області; МФО - 825014; рахунок отримувача - 1004; код класифікації доходів бюджету - 22030101.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. М. Багрій
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 17 грудня 2018 року.