Справа № 607/19541/15-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 грудня 2018 року

Київ

справа №607/19541/15-а

адміністративне провадження №К/9901/14979/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Кравчука В.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2016 року (головуючий суддя - Старунський Д.М., судді: Багрій В.М., Рибачук А.І.)

у справі № 607/19541/15-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі Тернопільської області (далі - Управління ПФУ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання провести перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати їй пенсії за віком та зобов'язати перерахувати та поновити виплату пенсії за віком з 28 листопада 2012 року в розмірах відповідно до чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у 1993 році виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю у зв'язку із чим їй було припинено виплату пенсії за віком. 28 листопада 2015 року її представник звернувся до відповідача із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком в розмірах відповідно до чинного законодавства. Однак, їй була було відмовлено у поновленні виплати пенсії, оскільки договір між Україною та державною Ізраїль не укладено, заява про поновлення виплати пенсії подається особисто, а не через представника. Проте, рішенням Конституційного суду від 7 жовтня 2009 року визнано неконституційними положення пункту 2 частини першої статті 49, а також другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а тому позивач вправі отримувати пенсію за вислугу років й надалі.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2016 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління ПФУ щодо відмови ОСОБА_1 у відновленні виплати пенсії за віком. Зобов'язано Управління ПФУ поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 28 листопада 2015 року з урахуванням усіх перерахунків.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління ПФУ щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1. Зобов'язано Управління ПФУ здійснити перерахунок та поновити виплату ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії починаючи з 22 червня 2015 року. Позовні вимоги в частині поновлення раніше призначеної пенсії за період з 28 листопада 2012 року по 21 червня 2015 року включно залишено без розгляду.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанцій, позивач подала касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить його змінити в частині дати поновлення виплати пенсії.

В обґрунтування касаційної скарги зазначила, що право на поновлення виплати пенсії у неї виникло з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону, на підставі яких було припинено виплату пенсії, а тому вважає, що саме з цієї дати відповідач повинен поновити її виплату.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Вирішуючи позов суди виходили з того, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні ПФУ.

У 1993 року ОСОБА_1 виїхала за межі України на постійне місце проживання в Ізраїль, що зумовило припинення виплати пенсії позивачу.

28 листопада 2015 року представник позивача звернувся до Управління ПФУ із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком в розмірах відповідно до чинного законодавства.

Листом Управління ПФУ №386/А-11 від 14 грудня 2015 року повідомило, що ОСОБА_1 на обліку як одержувач пенсії в управлінні не перебуває, з заявою та відповідними документами щодо призначення пенсії не зверталася. Функція виплати і призначення пенсії надана органам Пенсійного фонду з 1 липня 2002 року. Архівна справа ОСОБА_1 в Управлінні ПФУ відсутня, оскільки архів пенсійних справ органами соціального захисту населення передано починаючи з 1999 року. Договір щодо пенсійного забезпечення між Україною та державою Ізраїль не укладено. Позивач виїхала на постійне місце проживання у державу Ізраїль та заява про поновлення раніше призначеної пенсії повинна була подаватися особисто пенсіонером до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувач пенсії.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами, а тому відмова відповідача поновити виплату пенсії позивачу є протиправною. При цьому, дійшов висновку, що поновлення виплати пенсії має бути здійснено саме з моменту звернення позивача до відповідача, а саме з 28 листопада 2015 року, оскільки жодним нормативно - правовим актом України не передбачений обов'язок або право пенсійного фонду України автоматично здійснювати відновлення виплати пенсії без відповідного волевиявлення пенсіонера.

Апеляційний суд скасовуючи постанову суду першої інстанції дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права ОСОБА_1 на виплату їй пенсії, виплату якої було припинено на підставі положень Закону №1058-ІV. Оскільки Управлінням ПФУ не поновлено позивачу виплату пенсії з дати набрання чинності Рішенням №25-рп/2009, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в межах передбаченого статтями 99, 100 КАС України строку звернення до суду, тобто з 22 червня 2015 року.

Колегія суддів здійснюючи перегляд справи в межах касаційної скарги погоджується з рішенням апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону, на підставі яких позивачу було припинено виплату пенсії, у неї виникло право на відновлення виплати пенсії за віком.

В той же час, апеляційний суд дійшов висновку, що поновлення призначеної пенсії позивачу підлягає з дати ухвалення Рішення №25-рп/2009, а тому вказав на помилковість висновку суду першої інстанції, що поновлення виплати пенсії позивачу повинно здійснюватись з дати його звернення до відповідача із заявою про її поновлення. Цей висновок суду апеляційної інстанції позивачем не оспорюється, тому судом касаційної інстанції не перевіряється.

Згідно з частиною другою статті 99 КАС України (в редакції до 15 грудня 2017 року) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

З огляду на наведе, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що виходячи з приписів статей 99, 100 КАС України, права позивача підлягають захисту в межах шестимісячного строку звернення до суду, у зв'язку з чим зобов'язав відповідача поновити виплату пенсії з 22 червня 2015 року, а вимоги в частині поновлення раніше призначеної пенсії за період з 28 листопада 2012 року по 21 червня 2015 року включно залишив без розгляду.

Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано поклав на Управління ПФУ обов'язок поновити позивачу пенсію та правильно визначив дату з якої необхідно її поновити.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновку апеляційного суду та не дають підстав вважати, що цим судом невірно застосовано норми матеріального права в межах доводів касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції в межах касаційного перегляду не допущено неправильного застосування норм матеріального права, у зв'язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 345, 350, 356 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

В.М. Кравчук

Л.Л. Мороз,

Судді Верховного Суду