Справа № 463/6244/14-а
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/527/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

за участі секретаря судового засідання Ігнатищ Л.М.,

представника третьої особи ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Личаківського районного суду м. Львів від 02.10.2015 року (постанова ухвалена у м. Львові судом у складі головуючого судді Лакомської Ж.І., дату складання та підписання повного тексту рішення не зазначено) у справі №463/6244/14-а за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ПАТ «Уксиббанк», ТОВ «Кей-Коллект» про визнання протиправним та скасування розпорядження, суд -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ПАТ «Уксиббанк», ТОВ «Кей-Коллект» про визнання протиправним та скасування розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №601 від 11.04.2006 року про дозвіл подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на укладення договору застави квартири АДРЕСА_1 де зареєстровані малолітні ОСОБА_9,ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Постановою Личаківського районного суду м. Львів від 02.10.2015року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ПАТ «Уксиббанк», ТОВ «Кей-Коллект» про визнання протиправним та скасування розпорядження - відмовлено за безпідставністю вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що оскаржуваним розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №601 від 11.04.2006 року подружжю ОСОБА_4, ОСОБА_12 надано дозвіл на укладення договору застави квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира належить позивачці на праві спільної сумісної власності, дану квартиру в подальшому було передано в іпотеку. Вказує, що у квартирі прописана та проживає не лише дитина подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (ОСОБА_9.), а й діти позивачки - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Проте як випливає з тексту оскаржуваного розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради дозвіл на укладення договору застави квартири кв.69 наданий лише подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Тому вважає, що відповідач Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради не мала права виносити розпорядження на підставі лише заяви подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки у вищевказаній квартирі проживає не лише дитина подружжя ОСОБА_9, а й неповнолітні діти позивачки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Зазначає, що в жодному з пунктів оскаржуваного розпорядження не йде мова про забезпечення дітей позивачки рівноцінним житлом яке придбано, або планується придбати взамін відчуженого, терміни та умови придбання такого житла, вважає, що оскаржуваним розпорядженням було позбавлено єдиного житла неповнолітніх. Вважає дане розпорядження таким, що видано з порушенням вимог закону, грубо порушує законні права та інтереси дітей.

Окрім того вказує, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що оскаржуване Розпорядження № 601 від 11 квітня 2006 року прийняте всупереч ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 Сімейного кодексу України, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», якими передбачено, що отримання згоди на вчинення правочинів щодо майна, право користування яким мають діти, вимагається саме від батьків цих дітей. Оскільки позивач є мамою дітей- ОСОБА_10. та ОСОБА_11, та іпотекодавцем майнового поручителя, то саме вона зобов'язана звертатися в органи опіки та піклування Личаківського району м.Львова з заявою для отримання згоди на передачу в іпотеку єдиного житла своїх дітей, а саме: квартири по АДРЕСА_1 Апелянт також звертає увагу на те, що заява подружжя ОСОБА_14 (ОСОБА_2.) та ОСОБА_6 не була зареєстрована належним чином (без штампу вхідної кореспонденції з номером та датою реєстрації та ніким не посвідчена), а тому її необхідно вважати неподаною. Також звертає увагу, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскаржуваним розпорядженням Личаківської районної адміністрації не було порушено право малолітніх дітей на житло, які не були власниками квартири, оскільки не допускається будь-яке зменшення або обмеження прав та інтересів дітей, навіть, якщо вони не є власниками житла.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваним розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради не було порушено право малолітніх дітей на житло оскільки діти не були власниками квартири, крім того, суд зазначив, що договір застави не є договором відчуження в даному випадку житла, а лише забезпечує виконання зобов'язань позичальниками. Судом взято до уваги, що копію наявної у матеріалах справи заяви позивача та її чоловіка, відповідно до якої названі особи не заперечували проти надання дозволу на заставу квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстровані їх малолітні діти. Крім того судом враховано, що в оскаржуваному розпорядженні зазначені всі малолітні діти, в тому числі і діти позивачки, відтак відповідачем було враховано інтереси усіх малолітніх дітей зареєстрованих у вказаній вище квартирі.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 09 червня 1996 року, виданого Виконавчим комітетом Львівської міської ради ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 «Уксиббанк», дана квартира належить їм на праві спільної сумісної власності (т.1,а.с.111).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку від 01.12.2011р. (т.1, а.с.6) у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_15, ОСОБА_5, також в даній квартирі зареєстровані малолітні ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_10.

Відповідно до витягу з протоколу №11 засідання опікунської ради від 06.04.2006 р.(т.1,а.с.104) на засіданні розглядалась заява ОСОБА_4 та ОСОБА_12 про дозвіл на укладення договору застави квартири АДРЕСА_1, де зареєстровані малолітні ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв'язку з погашенням боргу за договором про відступлення права вимоги предметом якого є квартира АДРЕСА_2

На засіданні опікунської ради вирішено: дозволити подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укласти договір застави квартири АДРЕСА_1, де зареєстровані малолітні ОСОБА_9, ОСОБА_11 та ОСОБА_10.

Згідно розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 11.04.2006 року №601 (т.1,а.с.5) надано дозвіл подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на укладення договору застави квартири АДРЕСА_1, де зареєстровані малолітні діти: ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_9

Не погоджуючись з обумовленим розпорядженням ОСОБА_2 11.10.2012року звернулась до суду з позовом (з урахуванням заяви від 17.01.2013року, а.с.75 т. 1) до відповідача Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування такого розпорядження.

20.12.2012року позивачем подано заяву про визнання причин пропуску строків звернення до суду з позовом про оскарження названого розпорядження поважними та поновлення строку (а.с. 23 т.1). У заяві позивач вказала, що 07.07.2012року в ході розгляду цивільної справи №2-6140/11 їй стало відомо, що Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради прийнято розпорядження від 11.04.2006 року №601, яким надано дозвіл подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на укладення договору застави квартири АДРЕСА_1. До вказаної дати, як стверджувала позивач про наявність такого розпорядження їй не було відомо. Окрім того, позивач зазначила про відсутність у неї правових знань та можливості отримати безоплатну правову допомогу для захисту інтересів малолітніх осіб.

02.10.2015року Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова у задоволенні клопотання ТОВ «Кей Коллект» про залишення без розгляду позовної заяви з підстав пропуску строків звернення до адміністративного суду відмовлено. Причини наведені позивачем у заяві про поновлення строку від 20.12.2012року визнані судом поважними та поновлено позивачу строк звернення до суду.

Встановлені судом обставини підтверджені зібраними у справі доказами та не заперечуються сторонами.

1. Досліджуючи питання щодо підставності поновлення позивачу строків звернення до суду з даним адміністративним позовом колегією суддів враховано таке.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Право на розгляд справи означає право особи звернутися за захистом до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Обов'язковою умовою дотримання цього права є те, що особі має бути забезпечена можливість реалізації зазначених прав без будь-яких обмежень, перешкод чи ускладнень. Можливість людини без перепон одержати судовий захист є головним змістовним аспектом поняття доступу до правосуддя.

Відтак, одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, а також права на оскарження судового рішення з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України»).

Окрім, цього у справі «Bellet v. France», Європейський Суд зазначив, що рівень доступу до суду, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

У контексті вітчизняних реалій та наявності в національному законодавстві прогалин та інших техніко-юридичних недоліків системи права, в тому числі і відсутності (в період спірних правовідносин) правової визначеності щодо можливості доступу незахищених верств населення до безоплатної правової допомоги, Держава фактично створила такі умови за яких такі особи в Україні були позбавлені можливості отримати правовий захист держави. В той час, як створені державою органи мали були на належному рівні забезпечені Державою можливістю користуватися правовим захистом через наявність у штаті певних фахівців. Отож, держава поставила незахищені верстви населення в нерівні умови з державними органами. Відтак, позивач слушно зауважила, що наявність зазначеної прогалини не сприяла встановленню об'єктивної істини і посиленню громадського контролю за діями влади, що значно звужує можливість захисту незахищеними верствами населення (до яких відноситься позивач та його малолітні діти) власних прав в адміністративних судах. Водночас, колегією суддів враховано, що матеріали справи не містять будь-яких доказів стосовно того, що позивач була або могла бути обізнана із змістом оскаржуваного розпорядження поза межами шестимісячного строку звернення до суду (або, що будь-який державний орган або інша особа повідомляла позивача про наявність такого розпорядження).

Стосовно ж приведених в матеріалах справи доводів з приводу того, що в 2006році нотаріусу в момент укладення договору іпотеки подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_12 пред'являлась нотаріусу низька документів, серед яких оскаржуване розпорядження, то зазначені доводи не свідчать проте, що такі документи були предметом ознайомлення позивача під час подання таких документів названими особами або під час вчинення нотаріальної дії нотаріусом.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для поновлення позивачу строків звернення з даним адміністративним позовом.

2. Стосовно ж приведених в апеляційній скарзі доводів щодо суті спірних правовідносин, то колегією встановлено таке.

Із змісту оскаржуваного розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 11.04.2006 року №601 (т.1,а.с.5) слідує, що підставою для надання дозволу подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на укладення договору застави (квартири АДРЕСА_1, де зареєстровані малолітні діти: ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_9.) слугувала: заява подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_12; пропозиція опікунської ради, викладена у протоколі № 11 від 06.04.2006року; положення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» від 2 червня 2005 року N 2623-IV.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» визначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Відповідно до підпункту 4 пункту «а» частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування.

Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад (пункт 1.3 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.1999 року №34/166/131/88).

Пунктом 1.6. названих вище Правил опіки та піклування, передбачено, що органи опіки та піклування вирішують питання щодо збереження за неповнолітніми житла, а також щодо забезпечення житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які закінчили навчально-виховні заклади і не мають житла

Відтак, до повноважень відповідача належить вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування, визначених ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» щодо охорони і захисту прав та інтересів дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна та вирішення питання щодо збереження за неповнолітніми житла.

З аналізу положень Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» слідує, що держава в особі органів, які приймають рішення щодо опіки і піклування запобігають випадкам бездомності і безпритульності.

Відповідно до ст. 1 названого Закону запобігання випадкам бездомності і безпритульності це - система заходів, спрямованих на усунення правових, соціальних та інших причин виникнення бездомності та безпритульності, запобігання їм, у тому числі заходів щодо зниження ризику втрати особою прав на жилі приміщення і запобігання втраті цих прав, а також на запобігання виникненню негативних суспільних наслідків, пов'язаних з відсутністю в особи житла.

Відтак, відповідач, як суб'єкт владних повноважень при вчиненні своїх повноважень повинен користуватися ними з таким розсудом, щоб вчинені ним дії, прийняті рішення знижували ризик втрати особою прав на жилі приміщення і запобігання втраті цих прав.

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частинами 1, 4 ст.177 Сімейного кодексу України визначено, що батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло.

Відповідно до ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Статтею 177 Сімейного кодексу України зазначено, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Водночас, як слідує із змісту з витягу з протоколу №11 засідання опікунської ради від 06.04.2006 р.(т.1,а.с.104) предметом розгляду на засіданні опікунської ради була заява ОСОБА_4 та ОСОБА_12 про дозвіл на укладення договору застави квартири АДРЕСА_1, де зареєстровані малолітні ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв'язку з погашенням боргу за договором про відступлення права вимоги предметом якого є квартира АДРЕСА_2

Таким чином, як на засіданні опікунської ради (проведеному 06.04.2006року) так і під час прийняття Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради розпорядження від 11.04.2006 року №601 предметом розгляду та прийняття відповідного рішення була виключно заява від 06.06.2006року подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_12 на укладення договору застави.

Окрім того, як слідує з пункту 2 Інструкції з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об'єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.1997 року за №348 усі пропозиції, заяви і скарги, що надійшли, повинні прийматися та централізовано реєструватися у день їх надходження на реєстраційно - контрольних картах, придатних для оброблення персональними комп'ютерами (додаток N 1), або в журналах (додаток N 2). Конверти (вирізки з них) зберігаються разом з пропозицією, заявою, скаргою. Облік особистого прийому громадян ведеться на картках, у журналах (додаток N 3) або за допомогою електронно-обчислювальної техніки.

Реєстраційний індекс пропозиції, заяви, скарги зазначається у реєстраційному штампі (додаток N 5). Штамп ставиться на нижньому полі першого аркуша документа праворуч або на іншому вільному від тексту місці, крім місця, призначеного для підшивки.

Заява від 06.04.2006року подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_12 на укладення договору застави квартира була в установленому порядку зареєстрована та передана для прийняття відповідного рішення.

Стосовно ж долученої до матеріалів справи фотокопії заяви адресованій Голові опікунської ради подружжям ОСОБА_14 та ОСОБА_6, про відсутність заперечень щодо надання дозволу на заставу квартири АДРЕСА_1 в якій зареєстровані їх малолітні діти ОСОБА_11 та ОСОБА_10 (а.с.106), то зазначена заява не містить штампу вхідної кореспонденції, з номером та датою реєстрації, та ніким не посвідчена.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції та доводи відповідача щодо підставності прийнятого відповідачем розпорядження у зв'язку наданням гр. ОСОБА_14 (ОСОБА_2.) та ОСОБА_6 згоди на заставу квартири, оскільки названа заява не містить штампу вхідної кореспонденції, з номером та датою її реєстрації в органах державної влади, така заява ніким не посвідчена.

Окрім того, як встановлено судом вище, названа заява не була предметом розгляду і підставою під час прийняття рішення на засідання опікунської ради та під час прийняття оскаржуваного розпорядження Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради.

Відтак, оскаржуване розпорядження винесено відповідачем в супереч положень частин 1, 4 ст.177 Сімейного кодексу України, відповідно до яких виключно батьки (гр. ОСОБА_14 (ОСОБА_2.) та ОСОБА_6.) наділені повноваженнями щодо управління майном, що належить малолітнім дітям (в тому числі і на правах користування) без спеціального на те повноваження.

В даному ж випадку, відповідач при прийнятті розпорядження урахував заяву, щодо управління майном, у якому мешкають малолітні діти ОСОБА_11 та ОСОБА_10, подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_12, які не є батьками названих малолітніх осіб.

Окрім того, дослідивши обставини щодо дати поданням подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_12 заяв про надання такого дозволу (06.04.2006року), дати прийняття опікунською радою рішення щодо погодження передачі квартири у якій мешкають неповнолітні діти в той же день (06.04.2006року) та дати прийняття відповідачем оскаржуваного розпорядження (11.04.2006року), колегія суддів приходить до висновку, що відповідач при прийнятті оскаржуваного розпорядження діяв в порушення приписів ст. 177 Сімейного кодексу України.

Так, положення приведеної норми передбачає, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

В супереч положень ч. 2 ст. 77 КАС України відповідач не надав суду доказів та не довів суду обставин, що ним (як органом опіки та піклування) в установленому порядку проведено перевірку, як того вимагає ст. 177 Сімейного кодексу України в ході якої було з'ясовано, що вчинення зазначеного правочину про який просили одні із мешканців квартири буде гарантувати збереження права всіх дітей (які мешкають у зазначеній квартирі) на житло.

Стосовно ж висновків суду щодо договір застави не є договором відчуження в даному випадку житла, а лише є договором, що забезпечує виконання зобов'язань позичальниками, а відтак не порушує прав малолітніх дітей інших осіб, які мешкають разом зі своїми дітьми у названій квартирі, то колегія суддів ставиться до такого висновку критично, адже суд не врахував, що тривалий час у сфері цивільних правовідносин мала місце різна судова практика щодо порядку реалізації положень Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР на предмет звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців. Підтвердженням вказаних обставин є рішення ВС України у справі №6-158цс14 та №6-197цс16.

Відповідно до ст. ст. 12, 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи у відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За змістом частини 1 статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

За змістом частини 3 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Таким чином, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04 квітня 2018 року по справі № 589/2762/15-ц, провадження № 61-4276 св 18.

В будь- якому випадку звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення її мешканців (з правом надання іншого житла або без реалізації такого права), вплине на наявність у малолітньої дитини права на проживання у визначеному помешканні (об'єкті іпотеки) та підтримання дитиною соціальних зв'язків з навколишнім середовищем, що утворилося в наслідок проживання у такому помешкання (такого як відвідування садочків, гуртків, яких при переселенні дитини в соціально віддалене житло може не бути). Отож, внаслідок передачі житлового приміщення в іпотеку така передача впливає на права малолітніх осіб.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла висновку, що оскаржуване розпорядження відповідача не відповідає таким критеріям, як: добросовісність, розсудливість, пропорційність, дотримання необхідного балансу між будь-якими наслідками для прав, свобод та інтересів малолітніх дітей на досягнення яких спрямоване це рішення з урахуванням права батьків малолітніх дітей гр. ОСОБА_14 (ОСОБА_2.) та ОСОБА_6 на участь в процесі прийняття рішення, яке може стосуватися інтересів їх дітей у випадку реалізації іпотекодержателем або новим власником положень Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нової якою позовні вимоги задовольнити.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 325, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, постанову Личаківського районного суду м. Львова від 02.10.2015 року у справі №2-а/463/157/13 - скасувати та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 11.04.2006 року № 601 «Про дозвіл подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на укладення договору застави АДРЕСА_1, де зареєстровані малолітні ОСОБА_9, ОСОБА_11 та ОСОБА_10.».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. У випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос

Повне судове рішення складено 13 грудня 2018 року.