Справа № 0940/1219/18
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/407/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Мікули О.І.,

за участю секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року у справі № 0940/1219/18 (рішення ухвалено в м. Івано-Франківську, суддею Тимощук О.Л.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання протиправним і скасування розпорядження про припинення виплати пенсії з 01.04.2018 та зобов'язання відновити виплату призначеної пенсії за віком з 01.04.2018, з підстав його неправомірності,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 12.07.2018 звернувся в суд із адміністративним позовом до Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, в якому просив визнати протиправним і скасувати розпорядження відповідача про припинення виплати йому пенсії з 01.04.2018 та зобов'язати відновити виплату призначеної пенсії за віком з 01.04.2018, з підстав його неправомірності.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2018. Зобов'язано Коломийське об'єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області поновити виплату призначеної пенсії за віком ОСОБА_1, відповідно до наявних у пенсійній справі документів починаючи з 01.04.2018.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Коломийське об'єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що з 04 липня 2004 року позивачу призначено пенсію за віком, згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Виплата пенсії проводилась за місцем реєстрації і проживання позивача, в с.Мишин Коломийського району Івано-Франківської області. Згідно інформації управління ДМС України Івано-Франківської області від 07.03.2018, направленої листом Головного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області за № 4657/03 від 20.03.2018, повідомлено про те, що ОСОБА_1 оформлено документи для виїзду за кордон на постійне місце проживання. Також, з'ясовано, що позивач знятий з реєстраційного обліку з 07.03.2018.

Апелянт зазначає, що відповідно до ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон пенсії не призначаються. В зв'язку з вищезазначеним, з 01 квітня 2018 року виплата пенсії управлінням припинена.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 (а.с.15)

Згідно копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 09.12.2004 (а.с.13), управлінням Пенсійного фонду України в Коломийському районі позивачу з 01.09.2004 призначено пенсію за віком довічно.

З матеріалів справи видно, що з 17.03.2004 по 07.03.2018 позивач перебував на реєстраційному обліку Коломийського МРВ УМВС України в Івано-Франківській області за адресою: вул. Грушевського, буд. 2, с. Мишин, Коломийського району, Івано-Франківської області.

07.03.2018 Державною міграційною службою України оформлено виїзд позивача на постійне місце проживання до Чеської Республіки (а.с.15 та зворот).

З 01.04.2018 управлінням припинено здійснення виплати позивачу призначеної пенсії.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся до відповідача та листом Коломийське об'єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області №6754/031 від 29.05.2018 повідомило позивача про те, що згідно з інформацією наданою відповідачу Управлінням Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області позивачу оформлено документи для виїзду за кордон на постійне місце проживання, та відповідно до інформації, отриманої у телефонному режимі, позивача знято з реєстраційного обліку з 07.03.2018, а тому виплата пенсії позивача підлягає припиненню, відповідно до вимог статей 49 та 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с.10-11).

З метою отримання копії оскаржуваного розпорядження позивач звернувся до відповідача. Так, згідно із розпорядженням Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про припинення виплати пенсії, без номера та дати, на підставі листа Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області №2601.4.3-25/25.2-10 від 07.03.2018 та згідно зі статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.04.2018, виплату пенсії за віком ОСОБА_1 припинено (а.с.12).

Вважаючи таке розпорядження протиправним, з метою відновлення свого порушеного права позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що припинення відповідачем виплати пенсії, опираючись на приписи Закону №1058-IV, що визнані неконституційними і втратили чинність, свідчить про протиправність таких дій, що призвели до порушення гарантованих Конституцією прав позивача, а відтак, позовні вимоги, заявлені позивачем є у повній мірі обгрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про громадянство України» якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Згідно ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами)

Конституційний суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 1-32/2009 зазначив, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст.24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольорі шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадян на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 20 вересня 2018 року №754/3047/17 (К/9901/52674/18), постанові Верховного суду від 23 жовтня 2018 року у справі №334/3461/17 (К/9901/56182/18).

Твердження відповідача стосовно наявності підстав для застосування при розгляді даної справи статті 92 Закону №1788-XII на переконання колегії суддів є безпідставними. Так, приписами вказаної статті передбачено заборону призначення пенсій особам які проживають за кордоном, а також встановлено, що пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон, за час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Колегія суддів зазначає, що зазначеною статтею не врегульовано питання припинення та виплати пенсій призначених, в тому числі за віком, особам, що виїхали на постійне проживання за кордон, окрім пенсій, призначених внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Водночас, Конституційний Суд у резолютивній частині рішення №25-рп/2009 вказав на необхідність приведення Верховною Радою України у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору. Суд зазначає, що наведена рекомендація Конституційного Суду стосується, зокрема, і положень статті 92 Закону України №1788-XIІ.

Конституційний Суд України вважає, що у зв'язку з визнанням неконституційними п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону Верховна Рада України повинна привести положення названих законів у відповідність із цим Рішенням (рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009).

Отже, відсутність законодавчої ініціативи щодо виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 в частині приведення положень національного законодавства у сфері пенсійного забезпечення у відповідність з цим рішенням не може бути причиною позбавлення громадян України права на пенсію.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного суду від 05 вересня 2018 року у справі №495/5604/16-а (К/9901/13307/18).

Проживаючи в Чеській Республіці, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Стосовно посилань відповідача на положення Інструкції №4-5, якою визначено, зокрема, порядок переказування пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, колегія суддів не бере до уваги, позаяк вказаною Інструкцією не передбачено обов'язку пенсіонера звертатись до органів Пенсійного фонду з будь-якими документами задля забезпечення проведення виплати пенсії на час його перебування за кордоном.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на пункт 1.5 Інструкції, яким встановлено, що переказування пенсій здійснюється з дня припинення їх виплати в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Щодо тверджень відповідача про ненадання позивачем документів, що підтверджують місце його проживання (реєстрації) в Україні, суд зазначає, що такі доводи є необґрунтованими, оскільки статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовним або іншими ознаками.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Окрім цього, колегія суддів бере до уваги те, що відповідно до Закону України від 22.11.2002 №238-IV Верховною Радою України ратифіковано Договір між Україною та Чеською Республікою про соціальне забезпечення, що підписаний 4 липня 2001 року. Положення вказаного Договору поширюються, зокрема і виплати пенсії за віком громадянам Договірних Сторін, що підпадають або підпадали під дію правових норм однієї або двох Договірних Сторін.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача жодних правових підстав для припинення виплати пенсії позивача, чи відмови у здійсненні такого поновлення немає.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року у справі № 0940/1219/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. М. Багрій
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 18.12.2018