Справа № 818/437/17
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

12 грудня 2018 року

Київ

справа №818/437/17

провадження №К/9901/17868/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянув у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу № 818/437/17

за позовом ОСОБА_1 до Шосткинської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою Шосткинської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06 червня 2017 року (суддя Опімах Л.М.) та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року (судді Подобайло З.Г., Тацій Л.В., Григорова А.М.),

І. Суть спору
1. В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Шосткинської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області (далі ОДПІ), в якому просив визнати протиправним і скасувати наказ начальника ОДПІ від 30 жовтня 2015 року №43-о про звільнення з посади, поновити його на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу організації та супроводження перевірок платників податків управління податкового аудиту ОДПІ, стягнути з відповідача середній заробіток за час перебування на строковій військовій службі в період з 02 листопада 2015 року по 10 листопада 2016 року.

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що у зв`язку з його (позивача) призовом на строкову військову службу начальник ОДПІ наказом від 30 жовтня 2015 року звільнив його із займаної посади на підставі пункту 3 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП). З покликанням на частину третю статті 119 КЗпП позивач зазначив, що відповідач не мав права його звільняти.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
3. Позивач з 17 грудня 2013 року по 30 жовтня 2015 року працював на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу організації та супроводження перевірок платників податків управління податкового аудиту ОДПІ.

4. Наказом від 30 жовтня 2015 року начальник ОДПІ звільнив позивача із займаної посади на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП.

5. Зазначений наказ ОСОБА_1 оскаржив до суду.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
6. Сумський окружний адміністративний суд постановою від 06 червня 2017 року позов задовольнив повністю.

7. Визнав протиправним і скасував наказ ОДПІ від 30 жовтня 2015 року № 43-о про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового аудиту ОДПІ.

8. Поновив ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового аудиту ОДПІ.

9. Стягнув з ОДПІ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час перебування на військовій службі в розмірі 42016 грн.

10. Поновлення на посаді та виплату заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3878,40 грн. звернув до негайного виконання.

11. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнили з порушенням частини третьої статті 119 КЗпП, тому він підлягає поновленню на раніше займаній посаді з виплатою середнього заробітку за час перебування на військовій службі.

12. Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 19 жовтня 2017 року скасував постанову суду першої інстанції в частині стягнення з ОДПІ на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час перебування на військовій службі в розмірі 42016 грн. В цій частині апеляційний суд прийняв нову постанову, якою відмовив у задоволенні позовних вимог, відтак скасував постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06 червня 2017 року в цій справі в частині звернення до негайного виконання постанови суду щодо присудження виплати заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3878,40 грн. та стягнення з ОДПІ на користь позивача середнього заробітку за час перебування на військовій службі у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3878,40 грн.

13. В решті постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06 червня 2017 року залишено без змін.

14. З покликанням, зокрема, на положення частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ), статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон № 3543-ХІІ) апеляційний суд зазначив, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

15. Отже, які підсумував апеляційний суд, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Тобто, в умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

16. У цьому зв`язку суд апеляційної інстанції зазначив, що 18 березня 2014 року набрав чинності Закон України від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» (від 17 березня 2014 року № 303/2014, який видав виконувач обов`язків Президента України; далі Указ від 17 березня 2014 року). Згідно з пунктом 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання ним чинності.

17. Отож, з 18 березня 2014 року в Україні, відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» (далі Закон № 1932-ХІІ) та абзацу 4 статті 1 Закону № 3543-ХІІ настав особливий період у зв`язку з мобілізацією, тривалість якої визначена пунктом 3 Указу від 17 березня 2014 року, тобто 45 діб (з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року).

18. Питання часткової мобілізації врегульовано Указом виконуючого обов`язки Президента України від 6 травня 2014 року №454/2014 «Про часткову мобілізацію».

19. Законом України від 06 травня 2014 року № 1240-VІІ затверджено Указ виконувача обов`язків Президента України від 06 травня 2014 року № 454/2014 «Про часткову мобілізацію» (далі Указ від 06 травня 2014 року), який набрав чинності 07 травня 2014 року.

20. Відповідно до вказаного Указу оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання ним чинності. Отже, особливий період відповідно до Указу від 06 травня 2014 року тривав з 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року.

21. Законом України від 22 липня 2014 року № 1595-VІІ затверджено Указ Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 «Про часткову мобілізацію» (далі Указ від 21 липня 2014 року). За цим Указом теж оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання ним чинності. Відповідно особливий період відповідно до Указу від 21 липня 2014 року тривав з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 року.

22. Відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 (далі Указ від 14 січня 2015 року) у 2015 році оголошено часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України від 15 січня 2015 року № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20 січня 2015 року. Відповідно особливий період за Указом від 14 січня 2015 року тривав з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

23. Також апеляційний суд зазначив, що Указом Президента України від 12 червня 2015 року № 328/2015 звільнено з військової служби військовослужбовців, яких призвали на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу від 21 липня 2014 року; Указом Президента України від 25 березня 2016 року № 11/2016 звільнено в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2017 року та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу від 14 січня 2015 року; Указом Президента України від 24 червня 2016 року № 271/2016 звільнено в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час другої черги часткової мобілізації відповідно до Указу від 14 січня 2015 року; Указом Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016 звільнено в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року.

24. На підставі наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що особливий період (мобілізація) в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року; з 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року, а також по завершенні строку, на який було оголошено проведення кожної хвилі часткової мобілізації, у зв`язку з чим Президент України видав зазначені Укази про звільнення в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

25. Тобто, саме Укази від 17 березня 2014 року, від 06 травня 2014 року, від 22 липня 2014 року, від 15 січня 2015 року та Укази Президента України про звільнення в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період від 12 червня 2015 року № 328/2015, від 25 березня 2016 року № 11/2016, 24 червня 2016 року № 271/2016, від 26 вересня 2016 року № 411/2016 містять чітке визначення тривалості особливого періоду, який розпочинається з моменту видання Президентом України Указів про часткову мобілізацію, із зазначенням тривалості проведення часткової мобілізації та, відповідно, закінчується з виданням Президентом України Указів про звільнення в запас військовослужбовців зі служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

26. Апеляційний суд зауважив, що Міністерство оборони України у листі від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417 повідомило, що особливий період в Україні настав з 17 березня 2014 року на підставі Указу від 17 березня 2014 року та триває до сьогодні, а скасують його окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації ситуації на сході України.

27. З покликанням на частини другу, третю статті 39 Закону № 2232-ХІІ (у редакції, викладеній згідно із Законом України від 15 січня 2015 року № 116-VIII), частину третю статті 119 КЗпП суд апеляційної інстанції зазначив, що підставою для надання встановлених цими законодавчими актами гарантій працівникові є повістка військового комісаріату про призов працівника на військову службу і винятків щодо можливості звільнити особу, яка призвана на військову службу під час мобілізації на особливий період, не передбачено.

28. Відтак суд апеляційної інстанції підсумував, що в тому випадку, коли особа вже призвана на військову службу під час мобілізації на особливий період, як у випадку з позивачем в цій справі, цю особу, незалежно від попередньо займаної посади (місця роботи), надалі не можна звільнити з посади раніше ніж через рік, незалежно від виникнення надалі (після мобілізації) підстав для звільнення, що є однією з визначених Конституцією України додаткових конституційних гарантій військовослужбовцям при виконанні конституційного обов`язку при проходженні державної служби особливого характеру. Закон № 2232-ХІІ є спеціальним в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу, і саме цей Закон визначав гарантії щодо збереження за призовником його робочого місця та середньомісячного заробітку на час перебування його на строковій військовій службі.

29. На думку цього суду, при вирішенні питання про звільнення із займаної посади у зв`язку з призовом на строкову військову службу відповідач мав би в першу чергу керуватися частиною другою статті 39 Закону № 2232-XII, а не пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП.

30. Тож на день звільнення позивача (30 жовтня 2015 року) на нього поширювалися гарантії, встановлені частиною третьою статті 119 КЗпП та статті 39 Закону № 2232-ХІІ (збереження місця роботи, посади, середнього заробітку).

31. Щодо стягнення середнього заробітку, то з посиланням на частину першу статті 235 КЗпП суд апеляційної інстанції зазначив, що ці вимога наразі передчасні.

IV. Касаційне оскарження
32. У касаційній скарзі ОДПІ, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення в частині задоволення позовних вимог і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

33. Касаційну скаргу обґрунтовує, зокрема, тим, що на підставі Указу від 14 січня 2015 року мобілізація (відповідно настання особливого періоду) тривала з 21 січня 2015 року по 18 серпня 2015 року.

34. Оскільки позивача призвали на строкову військову службу в жовтні 2015 року, коли не діяв Указ від 14 січня 2015 року, гарантії передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП на позивача не поширювалися.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
35. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

36. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

37. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

38. Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

39. Відповідно до частини першої статті 39 Закону № 2232-ХІІ призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

40. На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

41. Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань.

42. Відповідно до частини другої статті 39 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

43. Відповідно до статті 1 Закону № 3543-ХІІ особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до тієї ж статті мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

VI. Позиція Верховного Суду
44. Позивач оскаржує наказ начальника ОДПІ від 30 жовтня 2016 року № 43-о, яким його звільнили з ОДПІ у зв`язку з призовом на строкову військову службу.

45. З позиції відповідача, ОСОБА_1 призвали на військову службу на загальних підставах відповідно до Закону № 2232-ХІІ, на дату призову (жовтень 2015 року) строк мобілізації (востаннє оголошений Указом від 14 січня 2015 року) завершився і особливого періоду не було, тож положення частини третьої статті 119 КЗпП на нього не поширювалися.

46. На думку колегії суддів, враховуючи наведене правове регулювання, підхід відповідача є помилковим, адже гарантії, визначені у частині третій статті 119 КЗпП стосуються у тому числі осіб, призваних на строкову військову службу під час дії особливого періоду.

47. Призови на строкову військову службу у 2015 році та строки їх проведення було визначено Указом Президента України від 17 лютого 2015 року № 88/2015.

48. Зокрема, чергові призови у 2015 році визначили на квітень-червень 2015 року і жовтень-листопад 2015 року. У цей період в Україні діяв особливий період, пов`язаний з початком мобілізації у зв`язку з посяганням Російської Федерації на територіальну цілісність держави, яку востаннє проводили протягом 2015 року відповідно до Указу від 14 січня 2015 року. Військовослужбовців, призваних на військову службу під час тієї мобілізації, демобілізували у 2016 році.

49. Так, колегія суддів погоджується з тим, що позивач призваний на строкову війську службу у період, коли існувала (і продовжує існувати дотепер) загроза національній безпеці держави, зумовлена збройною агресією з боку Російської Федерації. Проходження військової служби є конституційним обов`язком позивача як громадянина України, однак враховуючи умови (як-от ситуацію на сході України), за яких видано Указ Президента України від 17 лютого 2015 року № 88/2015, виконання такого обов`язку має також важливе значення для підтримання бойової готовності Збройних Сил України до адекватного реагування на збройне вторгнення країни-агресора.

50. Тобто те, що позивач не підлягав мобілізації не змінює того, що його призвали на строкову військову службу під час дії особливого періоду і гарантії, встановлені частиною третьою статті 119 КЗпП, власне і спрямовані (призначені) на те, щоб гарантувати, зокрема, права громадян на працю, які в цей складний для держави період повинні виконати (і виконують) свій конституційний обов`язок щодо військової служби з тим, щоб в умовах реальної загрози територіальній цілісності та національній безпеці країни надалі бути готовими до її захисту в лавах Збройних Сил України.

51. З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що в обсязі встановлених в цій справі обставин і правового регулювання спірних відносин висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог є правильними та обґрунтованими.

30. Доводи, які навів відповідач в касаційній скарзі, полягають у необхідності правової переоцінки спірних правовідносин, проте обставин справи та висновків судів не спростовують.

31. З урахуванням вимог статті 350 КАС касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

VII. Судові витрати
32. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу Шосткинської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області залишити без задоволення.

2. Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06 червня 2017 року в нескасованій частині та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович
Судді О. В. Білоус
Т. Г. Стрелець