Справа № 758/281/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 грудня 2018 року

Київ

справа №758/281/17

адміністративне провадження №К/9901/29892/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І. та судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов'язання до вчинення дій за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Подільського районного суду м. Києва (у складі головуючого судді Ларіонової Н.М.) від 18 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду (у складі головуючого судді Ганечко О.М., суддів Коротких А.Ю., Літвінової Н.М.) від 12 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в Подільський районний суд м. Києва до Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної у м. Києві державної адміністрації у якому, з урахування уточнень позовних вимог, просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у поновленні його порушеного права на отримання щомісячної адресної допомоги як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за січень 2016 року із розрахунку 442,0 грн у місяць з підстав, викладених у листі Управління праці та соціального захисту населення Подільської РДА в місті Києві від 25.11.2016 № /З-68/4-915 та зобов'язати відповідача здійснити доплату вказаної допомоги за період з 03.01.2016 року по 31.01.2016 року в сумі 206,74 грн.

Позов мотивовано тим, що позивач з 04.12.2014 перебуває на обліку у відповідача як особа, внутрішньо переміщена з тимчасово окупованої території АР Крим. Вказує, що йому було призначено щомісячну адресну допомогу, як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 442,0 грн в місяць на період з 03 листопада 2015 року по 02 травня 2016 року. Проте, в період з 03 січня 2016 року по 31 січня 2016 року, відповідач протиправно зменшив призначену йому допомогу та виплатив таку в сумі 206,74 грн. Позивач 10 листопада 2016 року звернувся до відповідача з заявою, в якій просив поновити порушені права, спрямовані на виплату недоплаченої частини допомоги. Однак, листом від 25 листопада 2016 року № /З-68/4-915, позивачу було відмовлено у доплаті щомісячної адресної допомоги з посиланням на п. 7 «Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 року за № 505, обґрунтовуючи свою відмову тим, що за наявною у відповідача інформацією позивачем не сплачено єдиний соціальний внесок за січень 2016 року. Вважає що дії відповідача є незаконними, необґрунтованими та такими, що грубо порушують його конституційні права.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що на час розгляду вказаного позову позивач не має статусу особи, яка має право на отримання адресної допомоги, оскільки відповідач скасував довідку від 04.12.2014, на підставі якої позивач просить визнати протиправними дії відповідача, а вказані дії по скасуванню цієї довідки не визнані у встановленому законом порядку протиправними, а тому відсутнє порушене право позивача та підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо такої відмови.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Позивач, не погоджуючись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судових рішень, просить їх скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга позивачем подана 05.10.2017.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.10.2017 поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі, відстрочено сплату судового збору до закінчення касаційного розгляду справи, витребувано матеріали справи з Подільського районного суду м. Києва.

Згідно з пунктом 4 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України) касаційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 лютого 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, а саме: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В.

Верховний Суд ухвалою від 07 грудня 2018 року прийняв до провадження адміністративну справу № 758/281/17 та призначив її до розгляду ухвалою від 10 грудня 2018 року в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів на 11 грудня 2018 року.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанції встановлено, що відповідно до рішення УПСЗН про призначення допомоги особам на проживання від 10.11.2015 ОСОБА_2 призначено щомісячну адресну допомогу як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 442,0 грн в місяць на період з 03.11.2015 року по 02.05.2016 року.

У період 03.01.2016 року по 31.01.2016 року відповідач зменшив призначену йому допомогу та виплатив таку у сумі 206,74 грн.

Позивач 10.11.2016 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив поновити порушені права, спрямовані на виплату недоплаченої частини допомоги.

Листом від 25.11.2016 № /З-68/4-915 позивачу було відмовлено у доплаті щомісячної адресної допомоги з посиланням на п. 7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року за № 505, обґрунтовуючи свою відмову тим, що за наявною у відповідача інформацією позивачем не сплачено єдиний соціальний внесок за січень 2016 року.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У касаційній скарзі скаржник вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанції безпідставно, як на підставу для відмови у задоволенні позову, посилаються на обставини, які не були причиною для зменшення допомоги за січень 2016 року. Так, згідно листа від 25.11.2016 підставою для зменшення позивачу допомоги за січень 2016 року з 442 грн до 206,74 грн стала та обставина, що за інформацією наявною у відповідача, позивачем за січень 2016 року не сплачено єдиний внесок. У той же час, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на те, що на час розгляду справи позивач позбавлений статусу внутрішньо переміщеної особи згідно з рішенням комісії від 03.04.2017. При цьому, суди не дали оцінку діям відповідача з огляду на фактичну підставу відмови у поновленні прав позивача.

Від учасників справи відзиву або заперечення на касаційну скаргу не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) та частини четвертої статті 328 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 2 КАС України (в редакції чинній на час вирішення справи в судах попередніх інстанцій) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 3 цієї ж статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Частинами 1-2 ст. 71 КАС України (в редакції чинній на час вирішення справи в судах попередніх інстанцій) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 1 ст. 138 КАС України (в редакції чинній на час вирішення справи в судах попередніх інстанцій) предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Отже, зі змісту наведених вище процесуальних норм можна дійти висновку, що адміністративному суду при вирішенні адміністративного спору належить перевірити, зокрема, обґрунтованість саме тих висновків, стосовно обставин спірних правовідносин, які покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення (відмови). Перевірка судом інших обставин спірних правовідносин виходить за межі предмету доказування в адміністративній справі і має своїм фактичним наслідком перебирання судом на себе функцій суб'єкта владних повноважень та мотивування спірного рішення (відмови) додатковими фактичними підставами, що не відповідає запровадженому ст. 6 Конституції України принципу розподілу державної влади та ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

Проте, судами попередніх інстанції вказаних процесуальних норм дотримано не було, оскільки, як встановлено у процесі розгляду справи, згідно листа відповідача від 25.11.2016 року № /З-68/4-915 позивачу було відмовлено у доплаті щомісячної адресної допомоги з посиланням на те, що за наявною у відповідача інформацією ним не сплачено єдиний соціальний внесок за січень 2016 року. В той же час суди першої та апеляційної інстанції, як на підставу для відмови у задоволенні позову, посилаються на обставини, які не були підставою для відмови, та і не могли бути, так як виникли у часі пізніше. А саме на те, що згідно з рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Подільській РДА від 03.04.2017 (протокол № 13) позивачу відмовлено в призначенні (відновленні) всіх видів соціальних виплат в зв'язку з наданням недостовірних відомостей. Цим рішенням також скасована і довідка № від 04.12.2014.

У той же час суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили правомірність відмови відповідача, з огляду на наявність у нього інформації про те, що позивачем не сплачено єдиний внесок та як це узгоджується із пунктом 7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 року за № 505.

Так, відповідно до п. 7 вказаного Порядку, якщо у складі сім'ї, якій призначено грошову допомогу, є особи працездатного віку, які не працевлаштувалися, в тому числі за сприянням державної служби зайнятості, або перебувають в трудових відносинах з роботодавцями на тимчасово окупованій території України, в районах проведення антитерористичної операції чи населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення, але фактично не працюють, протягом двох місяців з дня призначення виплати грошової допомоги, її розмір для працездатних членів сім'ї на наступні два місяці зменшується на 50 відсотків, а на наступний період - припиняється.

Отже, зі змісту вказаного положення вбачається, що визначальним для зменшення допомоги є наявність або відсутність працевлаштування, а не факт несплати єдиного внеску. При цьому, як зазначає позивач він зареєстрований як підприємець, тобто є особою, яка самостійно забезпечує себе роботою та відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» відноситься до зайнятого населення. В той же суди попередніх інстанцій залишили не дослідженим питання, чи дійсно має місце факт несплати єдиного внеску за січень 2016 року і чи підтверджує це той факт, що позивач не працює, чи можливо це пов'язано з наявністю певних пільг, з режимом оподаткування тощо.

Крім цього, суди першої та апеляційної інстанції, встановивши, що спір у справі стосується можливого порушення прав позивача за січень 2016 року, не дослідили питання додержання позивачем визначеного частиною другою ст. 99 КАС України (в редакції на момент звернення з позовом до суду) строку звернення до адміністративного суду.

У відповідності до частини першої статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

До повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об'єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

Разом з тим, неповне з'ясування обставин у справі, недослідження всіх наявних у справі доказів, ненадання їм належної правової оцінки є ознакою порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та недотримання в процесі винесення рішень норм процесуального права, що є підставою для їх скасування та направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких підстав, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що касаційну скаргу слід задовольнити, рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суди повинні перевірити: оскаржувану відмову на відповідність вимогам ст. 2 КАС України з урахуванням тих обставин, з огляду на які така відмова і приймалася, а також дослідити докази, які ці обставини підтверджують або спростовують. Також, судам слід дослідити питання додержання позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Враховуючи, що справа повертається на новий розгляд до суду першої інстанції, то в силу частини шостої статті 139 КАС України судові витрати понесені в судах попередніх інстанцій новому розподілу не підлягають.

Керуючись статями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Подільського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко