Справа № 810/1513/17
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 грудня 2018 року

Київ

справа №810/1513/17

адміністративне провадження №К/9901/56038/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер'єр» на рішення Київського окружного адміністративного суду у складі судді Василенко Г.Ю. від 16 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Мельничука В.П., суддів Ісаєнка Ю.А., Лічевського І.О. від 07 червня 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер'єр» до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер'єр» (далі - позивач, Товариство) звернулось до суду із адміністративним позовом до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (далі - відповідач, Інспекція), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 09 березня 2016 року № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з орендної плати в розмірі 80184,53 грн., у тому числі за основним платежем - 64147,63 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 16036,90 грн.

Обґрунтовуючи позовну заяву, зазначало, що розмір орендної плати за землю встановлено договором оренди землі від 05 квітня 2004 року, укладеним з Броварською міською радою, умови якого щодо своєчасної її сплати виконувались у повному обсязі. Вважає, що донарахування позивачу суми грошового зобов'язання по орендній платі з юридичних осіб за 2015 рік у більшому за 3-х відсотковий розмір нормативної грошової оцінки землі не відповідає положенням підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та є безпідставним.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2018 року, у задоволенні позову Товариства відмовлено.

Ухвалюючи такі рішення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що у ПК України законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі, проте Товариством всупереч вимог підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України (в редакції Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII) не було переглянуто розмір орендної плати за землю з урахуванням нової нормативної грошової оцінки землі, що призвело до заниження орендної плати за землю за 2015 рік на загальну суму 95355, 04 грн. У зв'язку з цим, за висновками судів, спірним податковим повідомленням-рішенням правомірно донараховані грошові зобов'язання з орендної плати за землю.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, посилався на помилковість висновків судів попередніх інстанцій та їх невідповідність нормам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України, вважає, що донарахування позивачу орендної плати у сумі понад 3 відсотків нормативної грошової оцінки не може вважатися правильним. Також зазначив про вирішення спору без повного, належного та всебічного дослідження всіх обставин справи, а саме: залишення судом першої інстанції без вирішення подане позивачем клопотання про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Броварської міської ради, що є стороною договору оренди землі від 05 квітня 2004 року, укладеного із Товариством, на права та обов'язки якої може вплинути рішення у цій справі; не врахування обставин часткового визнання позивачем та сплати нарахованого контролюючим органом зобов'язання та зменшення у зв'язку з цим позовних вимог у відповідному розмірі, а також відсутність розрахунку податкового зобов'язання.

Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У визначені ухвалою строки відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання процесуальних норм, касаційний суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 квітня 2004 року між Броварською міською радою та Товариством укладено договір оренди земельної ділянки №529.

За умовами договору Броварська міська рада відповідно до рішення сесії від 05 липня 2002 року №75-04-24 надає, а Товариство приймає в оренду земельну ділянку загальною площею 0,6432 га для обслуговування виробничих будівель меблевої фабрики, яка знаходиться по вулиці Залізнична, 5, місто Бровари та згідно земельно-кадастрової документації Броварського міського відділу земельних ресурсів належить до земель промисловості в межах Броварської міської ради. Відповідно до розділу другого договору розмір орендної плати становить 2,02 грн. за 1 кв.м., що складає 15591,17 грн. річної орендної плати з урахуванням податку на додану вартість в розмірі 2598,53 грн. Крім того підпунктом 2.2 договору встановлено, що відповідно до довідки Броварського міського відділу земельних ресурсів від 11 червня 2003 року №166 нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 434031,00 грн.

06 лютого 2015 року Товариством подано декларацію з плати за землю за 2015 рік, в якій самостійно визначено податкове зобов'язання із сплати орендної плати за земельну ділянку державної та комунальної власності на 2015 рік у сумі 16903,30 грн.

За результатами камеральної перевірки податкової звітності відповідачем 01 лютого 2016 року складено акт №2/1502/31463492, в якому зафіксовано порушення позивачем положень статті 271, пункту 289.1 статті 289 ПК України, внаслідок чого встановлено заниження орендної плати за земельну ділянку, розташовану у місті Бровари, за 2015 рік у розмірі 95355,04 грн.

На думку податкового органу, Товариством не враховано та не сплачено орендну плату за землю у 2015 році у розмірі, встановленому пунктом 288.5 статті 288 ПК України, з урахуванням нової нормативної грошової оцінки земельної ділянки загальною площею 0,6432 га, яка становить 1603727 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 09 березня 2016 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по орендній платі з юридичних осіб у розмірі 119193,800 грн., у тому числі за основним платежем - 95355,04 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 23838,76 грн.

Верховний Суд не погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, вважаючи їх передчасними та такими, що зроблені з неповним з'ясуванням всіх обставин, які є предметом дослідження у цій справі.

Зі змісту Земельного кодексу України та Закону України від 6 жовтня 1998 року №161-XIV «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон « 161-XIV) вбачається, що користування землею в Україні є платним.

ПК України відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України, - це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Справляння плати за землю, в тому числі і орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу XII ПК України.

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства (пункт 288.1 статті 288 ПК України).

За змістом статті 21 Закону №161-XIV розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Разом з тим підпунктом 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 ПК України визначено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Тобто, законодавець визначив нижню та верхню граничні межі річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Отже річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати. При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у його пункті 5.2 статті 5, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу.

Базою оподаткування земельним податком, зокрема, є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (підпункт 271.1.1 пункту 271.1 статті 271 ПК України).

Відповідно до пункту 288.7 статті 288 ПК України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285 - 287 цього розділу.

Згідно з пунктом 286.1 статті 286 ПК України, яка визначає порядок обчислення плати за землю, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Відповідні центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 286.2 статті 286 ПК України визначено, що платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про правомірність прийнятого Інспекцією оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та збільшення Товариству суми грошового зобов'язання з орендної плати в розмірі 119193,800 грн., у тому числі за основним платежем - 95355,04 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 23838,76 грн., свої мотиви обґрунтовували обставинами невиконання позивачем обов'язку по перегляду розміру орендної плати за землю з урахуванням нової нормативної грошової оцінки земельної ділянки на 2015 рік, яка згідно витягу з технічної документації від 27 жовтня 2015 року №11-1028-0.3-2056/2-15 становить 1603727 грн.

Разом з тим, попри посилання позивача на невідповідність нарахованої Інспекцією суми грошового зобов'язання нижній граничній межі річної суми платежу по орендній платі за земельну ділянку, враховуючи при цьому нову нормативно грошову оцінку останньої, судами попередніх інстанцій так і не перевірено правильності розрахунку та визначення відповідачем бази оподаткування як обов'язкового елементу податку на майно, та, як наслідок, не надано відповідної правової оцінки тому, чи є у позивача законодавчо встановлений обов'язок сплати грошового зобов'язання по орендній платі за земельну ділянку площею 0,6432 га за 2015 рік у розмірі, визначеному відповідачем в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні.

Суд апеляційної інстанції хоча й послався на необґрунтованість доводів позивача про безпідставне нарахування грошового зобов'язання у розмірі, більшому ніж передбачено підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України, однак не навів відповідних мотивів, з посиланням на докази та положення законодавства, за яких він дійшов такого висновку. В матеріалах же справи розрахунок розміру орендної плати, з якого виходив контролюючий орган та вбачалася б база нарахування обов'язкового платежу, відсутній, що унеможливлює здійснити перевірку законності нарахованої позивачу суми грошового зобов'язання.

Посилання ж суду апеляційної інстанції на правильність нарахування відповідачем земельного податку не є прийнятними, адже спірним у даній справі є питання правомірності нарахування грошових зобов'язань з орендної плати за земельну ділянку площею 0,6432 га.

Крім того судом першої інстанції залишено без вирішення подане позивачем 06 червня 2017 року клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Броварської міської ради та прийняття відповідного процесуального рішення за наслідками розгляду питання про вступ у справу цієї особи, що не узгоджується із положеннями Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Поза увагою суду та без відповідної оцінки залишилися й обставини зменшення позивачем розміру позовних вимог у зв'язку із частковим визнанням та сплатою нарахованого контролюючим органом грошового зобов'язання.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ у справах: Болдеа проти Румунії (Boldea v. Romania), 15 лютого 2007 р., § 29; Гелле проти Фінляндії (Helle v. Finland), 19 лютого 1997 р., § 60) з тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Невстановлення та ненадання правової оцінки обставинам, які мають суттєве значення у справі, свідчить про недотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при вирішенні даного спору.

Частиною 1 статті 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною 4 статті 9 КАС України на суд покладається обов'язок вживати визначених законом заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Враховуючи, що допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати нові обставини, судові рішення на підставі статті 353 КАС України підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер'єр» задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2018 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник

І.А. Васильєва

В.П. Юрченко ,

Судді Верховного Суду