Справа № 460/2784/18
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2018 року м. Рівне №460/2784/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Махаринця Д.Є. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

Мале приватне підприємство "Р.Т.Д. СОКІЛ"
доУправління Держпраці у Рівненській області
про визнання протиправним та скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В:

Мале приватне підприємство «Р.Т.Д. Сокіл» звернулося до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови №РВ 390//000415/ТД-ФС від 31.10.2018 р. про накладення штрафу на МАЛЕ ПРИВАТН ПІДПРИЄМСТВО «Р.Т.Д. СОКІЛ» у сумі 111 690 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки акта інспекційного відвідування, на підставі якого прийнята оспорювана постанова, не ґрунтуються на достовірних, об'єктивних та належним чином встановлених і відображених у акті даних, не відповідають фактичним обставинам та суперечать чинному законодавству.

Ухвалою від 22.11.2018 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного провадження. Разом з тим, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву (відзив).

У встановлений судом строк відповідачем до суду подано відзив, у якому він заперечив проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами адміністративний позов та відзив на нього, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю з огляду на наступне.

Судом встановлено, що в жовтні 2018 року посадовими особами Управління Держпраці у Рівненській області (надалі - Відповідач) було проведено інспекційне відвідування (перевірку) МПП «Р.Т.Д. Соікл» (надалі - Позивач). За результатами вищевказаної перевірки (інспекційного відвідування) було складено Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №РВ 390//АВ від 11.10.2018 р. (надалі - акт перевірки), та припис про усунення порушень № РВ 390//АВ/П від 11.10.2018 р.

В подальшому, постановою від 03.10.2018р. РВ 390/858/000415/ТД-ФС від 31.10.2018 року Управлінням Держпраці у Рівненській області було застосовано штрафні санкції до МПП «Р.Т.Д. Сокіл» у зв'язку із виявленими у вище вказаному акті порушення, а саме накладено штраф у сумі 111 690,00 грн.

Актом перевірки визначено як підставу для винесення оскаржуваної постанови наявність у діях позивача ознак порушення вимог законодавства про працю, передбаченого ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 24 КЗпП України.

Як вбачається із тексту оскаржуваної постанови, накладення штрафу на позивача здійснено за наступні допущені порушення:

«в порушення вимог частини 1 статті 21 КЗпП України «трудовий договір не укладено між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Так на момент інспекційного відвідування 10.10.2018 року та 11.10.2018 року у відповідному одязі, на робочому місці працювала ОСОБА_2, яка виконувала свої службові обов'язки без укладення трудового договору;

В порушення вимог частини 3 статті 24 КЗпП України працівник ОСОБА_2 на момент інспекційного відвідування 10.10.2018 та 11.10.2018 була у відповідному одязі, на робочому місці без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.»

Як наслідок вказані висновки про порушення стали підставою для застосування до позивача штрафних санкцій передбачених абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Суд не погоджується із твердженнями Відповідача про наявність в діях Позивача ознак порушень ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 24 КЗпП України та про наявність підстав для притягнення його до відповідальності передбаченої абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Суд приймає до уваги те, що висновок, який міститься в акті інспекційного відвідування з приводу наявності ознак трудових відносин з ОСОБА_2, не відповідає дійсним обставинам. Правовідносини, які склалися між позивачем та названою особою ґрунтуються виключно на Договорі про надання послуг, остання не перебуває в безпосередньому підпорядкуванні у посадових осіб Позивача, а лише виконує роботи - надає послуги, обсяг та вид яких прямо обумовлений договором.

Питання взаємовідносин ОСОБА_2 із керівництвом підприємства обмежується лише узгодженням обсягу робіт та прийняттям-здачею таких робіт згідно відповідних актів, які були надані суду як доказ.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між Позивачем та ОСОБА_2 цивільно-правового договору, не виникали трудові правовідносини та здійснювалось виключно виконання-приймання робіт, а саме: відсутні заяви про працевлаштування працівника та відповідні накази про прийом на роботу, відсутній факт надання «роботодавцю» трудової книжки та внесення у неї відповідного запису про прийом на «роботу», на обумовлену особу не поширювалися правила внутрішнього трудового розпорядку, даний виконавець не отримував пакету соціальних гарантій (відпустки, оплати днів непрацездатності, страхування в фондах соціального захисту), засоби індивідуального захисту не видавались, інструктажі з охорони праці не проводились, договори укладені щодо виконання певної роботи-підряду, а не праці. За таких обставин цивільно-правовий договір з ОСОБА_2. не містить ознак трудового. Крім того, слід зазначити, що у посадових осіб Управління Держпраці не має повноважень щодо самостійного вільного тлумачення, на власний розсуд укладених підприємством із його субпідрядниками договорів.

З наданого суду Договору про надання послуг від 01.10.2018 року вбачається, що Позивач замовив виконання робіт щодо фасування продукції, а виконавець зобов'язався здійснити такі роботи за відповідну плату згідно кількості розфасованої готової продукції у кілограмах.

Судом встановлено, що згідно пункту 1.3. даного Договору передбачено, що Виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку Замовника, сам організовує процес надання послуг /виконання робіт/, у т.ч. використовує власні засоби виробництва та розхідні матеріали. Згідно п. 1.4. Договору про надання послуг, факт надання відповідних послуг /робіт/, з боку виконавця буде засвідчуватися Актами приймання-передачі наданих послуг /виконаних робіт/. Згідно п. 2.1. Договору про надання послуг строки та терміни виконання конкретних робіт /послуг/ за цим договором сторони погоджують додатково, по мірі необхідності у виконанні такої роботи чи послугах.

В підтвердження виконання замовлених за договором робіт були складені акти прийому-передачі виконаних робіт згідно яких Позивачем було прийнято виконану роботу та здійснено оплату. Такі акти надані як докази суду.

За результати складання наведених актів прийому-передачі робіт, Позивачем, як Замовником було проведено розрахунок із Виконавцем робіт, відповідні докази надані суду.

Разом із тим, оцінюючи правильність доводів сторін, які мітяться у матеріалах справи, на відповідність їх вимогам чинного законодавства, суд вважає за необхідне здійснити покликання на наступні норми матеріального права.

Відповідно до частини 1 статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Частиною 3 статті 24 КЗпП України визначено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається із акту перевірки, на переконання Відповідача, суть виявленого під час інспекційного відвідування порушення полягає у тому, що працівник виконувала обов'язки фасувальника на підставі цивільно-правової угоди, яка містить ознаки трудового договору.

Відповідно до частини 2 статті 265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, серед іншого: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно частини 1 статті 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Разом із тим, у порівнянні із трудовим договором, цивільно-правовий договір це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У відповідності до статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором

Натомість, трудовий договір характеризується, зокрема тим, що працівники не самі організовують роботу і виконують її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковуються відповідним посадовим особам, водночас на підприємстві має вестись табель відпрацьованого часу, що є особливістю трудових правовідносин. В трудових договорах також визначається обов'язок працівника щомісячно виконувати відповідні роботи в межах робочого процесу підприємства, а за невиконання обов'язків визначено матеріальну та/чи дисциплінарну відповідальність. Трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Тобто, основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Отже, відносини, які виникають з цивільно-правового договору про надання послуг не є тотожними трудовим правовідносинам, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та виконавцем.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що твердження Відповідача про порушення Позивачем вимог статті 24 КЗпП України в частині не укладання трудового договору з ОСОБА_2 не ґрунтується на приписах чинного законодавства України.

Крім того, слід зважити, що згідно статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В свою чергу відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України, зазначені договори містять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ціна, строк, тощо). В той же час аналізуючи надані цивільно-правові договори, вбачається, що у жодному із них не зазначено, що він є трудовим або регулюється нормами трудового законодавства.

Згідно із статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що жодних передбачених законом обставин, які б вказували на нікчемність будь-яких правочинів, укладених між Позивачем та ОСОБА_2 з матеріалів справи не вбачається.

Чинне законодавство України не містить обов'язкових приписів, у яких випадках сторони зобов'язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, тому логічним є висновок, що сторони договору вільні у своєму виборі щодо форми оформлення відносин і на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

Як вбачається із поданого суду письмового пояснення ОСОБА_2 при укладенні договору цивільно-правового характеру наполягала саме та такій формі співпраці.

Разом із тим, розкриваючи питання наявних у Відповідача повноважень, слід звернути увагу на законодавчі особливості наявних у Відповідача повноважень, в тому числі тлумачення угод третіх осіб на власних розсуд.

Так, відповідно до частини 1 статті 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі іменується Положення №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з підпункту 6 пункту 4 Положення №96, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Пунктом 7 Положення №96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об'єкт відвідування), є Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»» №295 від 26.04.2017 (далі іменується Порядок №295)

В жодному із наведених нормативно-правових актів не міститься повноважень Держпраці по визнанню цивільно-правових угод недійсними та нікчемними, або удаваними. Відтак, застосуванню підлягає загальне правило передбачене ст. 204 ЦК України, щодо визнання правочину недійсним виключно судом.

За таких умов суд констатує, що Відповідач не має повноважень на визнання укладених Позивачем з виконавцем робіт цивільно-правових договорів недійсними або визнавати їх трудовими чи на власний розсуд тлумачити їх умови.

Відтак, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова Відповідача є неправомірною та підлягає скасуванню.

Згідно п. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Разом з тим, частина 2 статті 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Так, перевіряючи оспорюване рішення суб'єкта владних повноважень відповідно до закріплених у ч.2 ст.2 КАС України критеріям, суд дійшов висновку, що таке рішення прийняте не обґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем, всупереч вимогам КАС України, не доведено правомірності прийняття оспорюваної постанови, а тому адміністративний позов підлягає до задоволення повністю.

Враховуючи положення ч.1 ст.139 КАС України, суд стягує на користь позивача понесені ним судові витрати, які підлягають відшкодуванню, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Рівненській області № РВ 390//000415/ТД-ФС від 31.10.2018 року.

Стягнути із суб'єкта владних повноважень - Управління Держпраці у Рівненській області (вул. Лермонтова, 7, м.Рівне, 33028; ідентифікаційний код 39780243), за рахунок його бюджетних асигнувань, на користь позивача - Мале приватне підприємство «Р.Т.Д. Сокіл» (35512, Рівненська обл., Радивилівський район, село Теслугів, вул. Шевченка, будинок 36А, ідентифікаційний код: 22565062) судовий збір в сумі 1762,00грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 14 грудня 2018 року.

Суддя Махаринець Д.Є.