Справа № 640/18798/18
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 грудня 2018 року № 640/18798/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Клочкової Н.В., при секретарі судового засіданні Бєсєді А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд"

до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного

територіального управління юстиції у місті Києві

про визнання протиправними дій, скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" (далі - позивач, ПрАТ "ХК "Київміськбуд") до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач), у якій просить суд (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 20.11.2018):

- визнати протиправними дії Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 07.11.2018 року ВП №51964065 у розмірі 410 618, 43 грн;

- скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 07.11.2018 року ВП №51964065 Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва у повному обсязі (надалі - оскаржуване рішення).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постанова про стягнення виконавчого збору від 07.11.2018 є незаконною з огляду на таке: позивачем у повному обсязі сплачено суму боргу, а тому винесена державним виконавцем постанова з посиланням на норми Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, а не Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року є неправомірною; на момент винесення вказаної постанови у державного виконавця був відсутній оригінал виконавчого документа, а позивач виконав судове рішення в добровільному порядку, процедура примусового виконання рішення не розпочиналась, а тому відсутні правові підстави для нарахування та стягнення виконавчого збору.

В своєму відзиві на адміністративний позов відповідач вказує, що законних підстав для скасування постанови про стягнення виконавчого збору не вбачається, оскільки: виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання; оскаржуване рішення прийнято у редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року; будь-яких оскаржень позивачем постанови про відкладення провадження виконавчих дій чи постанови про зупинення виконавчого провадження до відділу відповідача не надходило.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/18798/18 та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судових засіданнях 30.11.2018, 11.12.2018 представник позивача підтримувала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях до неї, та просила задовольнити позов у повному обсязі. Судові засідання неодноразово відкладались у зв'язку з тим, що відповідачем не було надано витребувані судом докази без поважних причин, відсутність яких унеможливлювала розгляд справи по суті, оскільки не надавались саме матеріали спірного виконавчого провадження, внаслідок чого, суду довелось вийти за межі 10-денного строку розгляду справи, проте в межах розумного строку. 18.12.2018 представник позивача подала заяву про подальший розгляд справи без її участі. Відповідач у призначені судові засідання явку своїх представників не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судових засідань. Відтак, судове засідання 18.12.2018 проводилось без участі представників сторін, оскільки їх неприбуття не перешкоджало розгляду справи на цій стадії. У зв'язку з цим, судове засідання було проведено, проте фіксування 18.12.2018 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, про що складено довідку.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного господарського суду у справі №910/23096/15 від 31.05.2016, за позовом Національного Банку України до ПАТ "ХК "Київміськбуд" про стягнення 9 518 088,90 грн, позов задоволено частково та стягнуто з ПАТ "ХК "Київміськбуд" грошові кошти у сумі 4 106 184,26 грн (пеня у сумі 3 000 000,00 грн, штраф у сумі 1 000 000,00 грн та судовий збір у сумі 106 184,00 грн).

18.08.2016 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження у ВП №51964065 про стягнення з ПАТ "ХК "Київміськбуд" боргу у розмірі 3 000 000,00 грн на користь Національного Банку України (Т.1, арк. 13-14).

З наявних у справі доказів вбачається, що постанова про відкриття виконавчого провадження у ВП №51964065 від 18.08.2016 отримана позивачем 29.08.2016 (Т. 1, арк. 12), при цьому п. 2 вказаної постанови боржнику (позивачу) надано семиденний термін для самостійного виконання судового рішення та попереджено про те, що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк, воно буде виконано в примусовому порядку зі стягненням з боржникам виконавчого збору.

Таким чином, цією постановою відповідач повідомив позивача про те, що виконавчий збір буде стягнуто тільки в разі примусового виконання судового рішення, а в разі добровільного його виконання виконавчий збір не буде стягнуто.

30.08.2016 відповідачем, на підставі заяви стягувача про відкладення виконавчих дій у зв'язку з невчасним отриманням постанови про відкриття виконавчого провадження, яку було задоволено, прийнято постанову про відкладення провадження виконавчих дій у ВП №51964065 та було відкладено примусове виконання рішення до 05.09.2016. (Т.1, арк. 17).

Постановою про зупинення виконавчого провадження від 01.09.2016, зупинено виконавче провадження №51964065 з примусового виконання наказу №910/23096/15 про стягнення боргу у розмірі 3 000 000,00 грн до вирішення справи по суті питання про розстрочку виконання рішення суду за виконавчим документом (Т.1, арк. 19-20).

Відповідач звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про розстрочку виконання рішення щодо стягнення з позивача на користь Національного Банку України грошових коштів у розмірі 4 106 184,26 грн пропорційно-рівними частинами протягом двох років, яка постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016 у справі № 910/23096/15 - задоволена та надано ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» розстрочку виконання рішення суду на 24 місяці рівними частинам у строк до 02.11.2018 (Т.1, арк. 21-33).

Позивач добровільно виконав рішення Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016 та сплатив грошові кошти у розмірі 4 106 184,26 грн у повному обсязі та у межах встановлених судом строків, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями про повне виконання судового рішення та погашення заборгованості в добровільному порядку на підставі розстрочки станом на 18.10.2018, тобто до 02.11.2018, як і вимагав Київський апеляційний господарський суд (Т.1, арк. 51-64).

07.11.2018 позивач звернувся із заявою до державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Коваля Л.І. про повне виконання 18.10.2018 постанови Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016 та сплату у повному обсязі 4 106 184,26 грн. Так, позивач просив закінчити виконавче провадження №51964065, про що направити відповідну постанову на адресу ПрАТ "ХК "Київміськбуд" (Т.1, арк. 15-16).

07.11.2018 державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковалем Л.І. прийнято постанову про стягнення виконавчого збору у ВП №51964065, якою постановлено стягнути з ПАТ "ХК "Київміськбуд" виконавчий збір у розмірі 410 618,43 грн (Т.1, арк. 11).

Таку постанову відповідач прийняв всупереч постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.08.2016 (яка є чинною та не скасована та момент 07.11.2018), яка визначала інші умови для стягнення виконавчого збору.

При цьому, суд вважає помилковим аргумент відповідача про те, що у період з 05.09.2016 по 22.09.2016 не було факту зупинення виконання рішення суду, а тому строк добровільного виконання сплинув. Така позиція спростовується наявними у матеріалах справи доказами, наданими як позивачем, так і відповідачем. Зокрема, із постанови відповідача від 01.09.2016 вбачається, що з 01.09.2016 зупинено виконавче провадження №51964065 з примусового виконання наказу №910/23096/15 про стягнення боргу у розмірі 3 000 000,00 грн до вирішення справи по суті питання про розстрочку виконання рішення суду за виконавчим документом (Т.1, арк. 19-20), тобто до 02.11.2016, коли завершилось вирішення справи по суті.

Враховуючи вищеописані аргументи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та порушення правомірного очікування позивача з боку відповідача, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються ст. ст. 19, 55 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII, Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХІV, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В силу зазначених вище приписів позивач звернувся з позовом до суду для оскарження рішення Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Як вбачається зі змісту адміністративного позову, однією з підстав для визнання постанови про стягнення виконавчого збору від 07.11.2018 у ВП №51964065 незаконною, позивач вказує прийняття такої у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII, що, на думку суду, є помилковим з огляду на наступне.

Так, згідно пункту 7 Розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, в Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 вказано порядок виконання та правового регулювання саме виконавчих дій, а не виконавчого провадження.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV, так і Закону від 02.06.2016, виконавче провадження визначається як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Тобто, з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

Враховуючи Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ, положення попереднього Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV застосовується не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV.

Відтак, кожна виконавча дія, яка оформлюється, в тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата та вчиняється.

Так, постанова про стягнення виконавчого збору виноситься відповідно до тієї редакції Закону, що діє на момент її винесення.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена у рішенні Верховного Суду від 15 лютого 2018 року (справа №910/1587/13).

Постанова про стягнення виконавчого збору у ВП №51964065 винесена державним виконавцем 07.11.2018, тобто в період дії редакції Закону України «Про виконавче провадження», яка набрала чинності 31.08.2018.

Відтак, підстави для задоволення позову в частині визнання дій відповідача протиправними відсутні.

Разом з тим, позовна вимога про скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 07.11.2018 підлягає задоволенню з наступних підстав.

По-перше, на момент прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 07.11.2018 у відповідача був відсутній оригінал виконавчого документа, на підставі якого проводилось виконавче провадження, у зв'язку з втратою відповідачем матеріалів виконавчого провадження. З наявних у суду доказів вбачається, що заява відповідача про видачу дублікату виконавчого документу була задоволена Господарським судом м. Києва 08.11.2018 та отримана відповідачем лише 12.11.2018 (Т.1, арк. 126), тобто вже після прийняття оскаржуваної постанови від 07.11.2018.

Щодо нарахування відповідачем та стягнення 10% виконавчого збору по суті слід зазначити наступне.

Згідно Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби (ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Проте, з наявних у суду матеріалів вбачається, що позивач фактично залишився на стадії добровільного виконання, яка чітко була регламентована редакцією Закону України «Про виконавче провадження», яка діяла на момент відкриття виконавчого провадження 18.08.2016, отримав у встановленому порядку розстрочку зі сплати боргу та виконав судове рішення добровільно, навіть дещо раніше (18.10.2018) кінцевого граничного терміну (02.11.2018).

При цьому, суд звертає увагу на те, що як в момент відкриття виконавчого провадження, так і на момент звернення до суду за отриманням відповідної розстрочки, у період з 12.06.2016 по 05.10.2016 діяла наступна редакція Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, зі змінами від 17.05.2016, яка чітко передбачала, що:

«Стаття 27. Початок примусового виконання рішень

1. У разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

…. 3. У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.».

Таким чином, на момент відкриття виконавчого провадження, позивач міг розраховувати на те, що в разі добровільного виконання судового рішення виконавчий збір з нього стягуватись не буде.

Натомість, відбулись зміни законодавства, що регламентують процедури виконавчого провадження. Так, в іншому Законі України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05.10.2016, боржники вже фактично позбавлені можливості добровільно виконати судове рішення після відкриття виконавчого провадження, а виконавчий збір в цих випадках стягується незалежно від вчинених учасниками виконавчого провадження дій.

Проте, в ситуації, яка склалась в даній справі у позивача, слід застосувати принцип верховенства права та поняття правомірного очікування, згідно з яким, дії або рішення органу публічної влади вважаються такими, що суперечать принципу верховенства права, не тільки у тих випадках, коли такими діями порушуються суб'єктивні права і процесуальні гарантії, прямо передбачені чинним законодавством, але й у тих випадках, коли такі дії не задовольняють правомірних очікувань осіб, стосовно яких вони вчиняються (ухвалюються).

Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше. У практиці ЄСПЛ матеріальні правомірні очікування визнаються «майном» за умови, що такі очікування (1) стосуються певних благ, котрі мають економічну цінність, (2) є цивільними за галузевою належністю і (3) достатньо визначені для того, аби бути забезпеченими можливістю судового захисту. Відповідно до усталеної практики Європейського суду ««майном» може бути «наявне майно», або активи, включно з вимогами, стосовно яких заявник здатен довести, що він мав принаймні «правомірне очікування» дієвої реалізації його майнового права» (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мальхоус проти Чеської Республіки» від 12.07.2001 заява №33071/96, у справі «Драон проти Франції» від 06.10.2005 заява №1513/03, у справі «Прессос Компанія Нав'єра А. О.» та інші проти Бельгії» від 20.11.1995 заява №17849/91).

В даному випадку, в позивача, на момент відкриття виконавчого провадження, було право на добровільне виконання судового рішення без застосування до нього стягнення у вигляді 10% від суми заборгованості. В подальшому, позбавлення цього права відбулось у зв'язку з прийняттям нового закону, тобто не пов'язане з поведінкою позивача. Відтак, вбачається, що порушене правомірне очікування позивача.

Так, у справі Пресос Компанія Нав'єра та інші проти Бельгії (17849/91) заявники оскаржували закон, який ретроспективно скасовував відповідальність надавачів лоцманських послуг за шкоду, завдану внаслідок недбалості їх працівників. ЄСПЛ зазначив: «Норми, що розглядаються, є нормами деліктного права, відповідно до якого право вимагати відшкодування виникає з моменту заподіяння шкоди. Вимога такого роду «становила актив» і тому була майном у контексті першого речення статті (Р1-1) Покладаючись на рішення Касаційного суду… заявники мали змогу довести, що вони мали «правомірні очікування» відносно того, що їхні вимоги, які виникли на підставі морських інцидентів, будуть вирішені відповідно до загальних положень деліктного права». «Для того, аби вимога могла вважатися «активом», що підпадає під дію статті 1 Протоколу №1, - зазначив ЄСПЛ у справі Драон проти Франції, - позивач повинен довести, що вона має достатні підстави в національному праві, приміром, що існує усталена судова практика національних судів на її підтвердження.

В даному випадку, мала місце усталена судова практика щодо того, що виконавчий збір не стягується, якщо судове рішення виконане на стадії добровільного виконання. Аналогічну норму містив і відповідний закон.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України» (від 26.09.2014 заяви № 68385/10 та 71378/10) зазначено: за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб'єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

У матеріально-правовому сенсі легітимні очікування суб'єктів мають захищатися від непередбачуваних змін законодавства, яким встановлено відповідний правовий режим.

Відтак, суд дійшов висновку, що позивач мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе уникнути сплати виконавчого збору, оскільки виконає судове рішення на стадії добровільного виконання, до початку процедур, пов'язаних з примусовим виконанням судового рішення, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому Законом України «Про виконавче провадження» у відповідній редакції.

Крім цього, суд звертає увагу також на те, що зі змісту поняття виконавчий збір, вбачається, що це збір, який справляється саме за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, яке фактично не мало місце в цьому випадку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача на дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення не можна вважати таким, що прийняте з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), хоча за іншими критеріями воно відповідає ч. 2 ст. 2 КАС України.

Керуючись принципом верховенства права, вимогами Європейської конвенції з прав людини та статті 1 Першого протоколу (захист права власності) Європейської конвенції з прав людини, на підставі наявних у справі доказів, враховуючи викладені вище аргументи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 07.11.2018 року ВП №51964065 у розмірі 410 618,43 грн.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню в частині скасування оскаржуваної постанови, в частині визнання дій відповідача протиправними позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи платіжних доручень від 12.11.2018 року №34939, №34940, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 3 524,00 грн (Т.1, арк. 4).

Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд вказує про присудження на користь позивача судові витрати у розмірі 1762,00 грн, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправними дій, скасування постанови задовольнити у частково.

2. Скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 07.11.2018 року ВП №51964065 Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва у повному обсязі.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Присудити частково, здійснені приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Київміськбуд" (місцезнаходження: 01010, місто Київ, вулиця М. Омеляновича-Павленка, 4/6, ) документально підтверджені судові витрати у розмірі 1762,00 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (місцезнаходження: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, 11-Б; ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

Відповідно до ч. 6 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційні скарги на судові рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення, незалежно від присутності всіх сторін під час проголошення.

Суддя Н.В. Клочкова