Справа № 0440/5838/18
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 жовтня 2018 року Справа № 0440/5838/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В. розглянувши у порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити нарахування та виплату, -
07.08.2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1, у якому позивач просить:
- зобов'язати Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради, виплатити заборгованість по допомозі при народженні дитини, негайно після проголошення судового рішення.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження, а також відзив на адміністративний позов, в якому свою позицію обґрунтовував тим, що за матеріалами особової справи, управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківського району Харківської міської ради позивачу, як особі з числа внутрішньо переміщених осіб, було подовжено виплату допомоги при народженні дитини з 01.09.2014 року. Рішенням зазначеного управління від 12.12.2016 року виплату допомоги припинено. Згідно довідки-атестату від 30.01.2018 року допомогу при народженні на третю дитину, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., виплачено по 31.01.2017 року. 02.05.2018 року позивачем було повторно подано заяву про призначення (подовження) виплати допомоги при народженні на третю дитину. Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам виконкому Соборної районної у місті Дніпрі ради згідно протоколу № 14 від 18.05.2018 року прийнято рішення призначити (відновити) виплату допомогу при народженні дитини згідно заяви відповідно до чинного законодавства.
Дослідивши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживаєте за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно копії свідоцтва про народження відділу державної реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції у Луганській області серії НОМЕР_1 від 30.08.2012 р. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина - ОСОБА_2, про що складено відповідний актовий запис № 726.
Управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківського району Харківської міської ради позивачу, як особі з числа внутрішньо переміщених осіб, було подовжено виплату допомоги при народженні з 01.09.2014 року, яка була припинена з 31.01.2017 року, на підставі рішення від 12.12.2016 року № 434912.
Зазначене рішення прийняте з підстав невиконання Постанови КМУ від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».
05.01.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради з заявою про виплату заборгованості та поновлення виплати допомоги при народженні дитини (її сина) ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Однак, виплату допомоги поновлено не було, оскільки за результатами перевірки 18.01.2018 року було встановлено, що діти заявниці перебувають у місті Алчевську з батьком.
02.05.2018 позивачем було повторно подано заяву про призначення (подовження) допомоги при народженні на дитину - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1
18.05.2018 року Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам виконкому Соборної районної у місті Дніпрі ради (протокол № 14 від 18.05.2018) прийняте рішення оформлене протоком № 14 про призначення виплати допомоги при народженні дитини.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» відповідно до цього Закону призначається державна допомога при народженні дитини.
Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно. За наявності письмової заяви особи, яка претендує на призначення допомоги, але за станом здоров'я або з інших поважних причин не може самостійно зібрати необхідні документи, збір зазначених документів покладається на органи, що призначають допомогу.
Статтею 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» встановлено, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Опікунам зазначена допомога призначається на підставі рішення про встановлення опіки. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.
Відповідно до п. 12 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми» від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок) допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.
Згідно п. 13 Порядку допомога при народженні дитини надається у розмірі, встановленому на дату народження дитини.
Як встановлено судом, позивачем було дотримано строки звернення за призначенням допомоги.
Частиною 9 ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» визначено, що виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; у разі виникнення інших обставин.
Згідно абз. 15 п. 13 Порядку виплата допомоги припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір'ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги; виникнення інших обставин.
Отже, зазначеними нормами визначено вичерпний перелік обставин припинення виплати допомоги.
При цьому суд зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 3-рп/2016 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абз. 7 ч. 9 ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII, з наступними змінами, згідно з якими виплата допомоги при народженні дитини припиняється «у разі виникнення інших обставин».
Конституційний суд зазначив, що дискреційні повноваження органу державної влади щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини мають бути однозначно визначені у Законі. Натомість існування в ньому нечітко визначеного переліку підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини і наявність у органів соціального захисту населення таких дискреційних повноважень без визначення їх меж у Законі може призвести до порушення права особи на отримання допомоги при народженні дитини. Законодавче врегулювання підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини, передбачене в абзаці сьомому частини дев'ятої статті 11 Закону, свідчить про недотримання принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, гарантованого частиною першою статті 8 Основного Закону України.
Як вбачається із матеріалів справи, у рішенні про припинення виплати позивачу допомоги від 12.12.2016 року № 434912 зазначено, що воно прийняте з підстав невиконання Постанови КМУ від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».
Таким чином, суд дійшов висновку, що припинення виплати допомоги позивачу відбулось не з підстав, передбачених нормами Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та Порядку.
Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Позивач та її дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).
Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
При цьому, допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, і в даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.
Враховуючи, що виплату допомоги позивачу було припинено не у спосіб передбачений законом, з урахуванням інтересів дитини суд вважає, що позивач має право на поновлення виплати допомоги при народженні дитини з лютого 2017 року.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За викладених обставин, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає повному задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 242-246, 250Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити нарахування та виплату - задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради щодо не поновлення виплати ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини з лютого 2017 року.
Зобов'язати Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради поновити виплату допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 з лютого 2017 року.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Соборної районної у місті Дніпрі ради сплачені позивачем судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 704,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник