Справа № 0440/5091/18
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

13 грудня 2018 року м. Дніпросправа № 0440/5091/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року (суддя Горбалінський В.В., повний текст складено 21.08.2018р.) у справі №0440/5091/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 11.06.2018 року №0-0410, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем: «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами за 2017 рік».

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що нежитлові будівлі, які є будівлями промисловості, не можуть бути об'єктом оподаткування, що прямо передбачено пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, що свідчить про неправомірність визначення контролюючим органом спірного податкового зобов'язання.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Постанова суду фактично мотивована правомірністю оскарженого податкового повідомлення-рішення з огляду на те, що позивач є платником податку на нерухоме майно, оскільки має у власності нерухоме майно, яке визначається Податковим кодексом України як об'єкт оподаткування податком на нерухоме майно. Відносно доводів позивача про те, що належна йому нежитлова будівля не може бути об'єктом оподаткування в силу приписів пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, суд першої інстанції вказав на те, що застосування вказаної норми права можливе лише у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Оскільки, у спірному випадку нежитлова будівля не належить промисловому підприємству, то відсутні підстави для висновку про те, що вказаний об'єкт нерухомості не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована

незгодою з висновками суду першої інстанції про те, що належна позивачу на праві власності нежитлова будівля, яка використовується останнім для виробничих потреб, є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно. За позицією позивача належна йому нежитлова будівля відноситься до будівель промисловості. Таку позицію позивач обґрунтовує посиланням на державний класифікатор будівель та споруд (ДК018-2000). Крім цього, за позицією позивача, про вказаний факт свідчить і акт обстеження технічного стану нерухомого майна від 14.09.2018р., який отримано позивачем після розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін з огляду на його законність і обґрунтованість.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа підприємець, безпосереднім видом діяльності є 23.69 «Виробництво інших виробів із бетону, гіпсу та цементу», що підтверджується витягом з реєстру платників єдиного податку від 02.04.2018 за № 1408/10/04-10-13-31.

Позивач є власником об'єкта нерухомого майна: цех -літера Е - площею 1091.4 кв.м., цех -літера 3 - площею 696.1) кв.м., цех -літера Ж - площею 288.0 кв.м, склад -літера Г - площею 16.1 кв.м., битовка -літера Д - площею 238.3 кв.м., теплиця площею 396.9 кв.м., вимощення -літера І - площею 18947.5 кв.м., огорожі №5-№9, що підтверджується договором купівлі-продажу зареєстрованому в реєстрі за № 1016.

Податковим повідомленням рішенням від 11.06.2017 № 0-0410, прийнятим ГУ ДФС у Дніпропетровській області, позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем: «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельні ділянки, сплачений фізичним особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості 18010300 за 2017 рік у розмірі 17 462,40 грн.

Правомірність та обґрунтованість вказаного податкового повідомлення-рішення, є предметом спору, який передано на вирішення суду.

За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що фактично спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу того, чи є нерухоме майно, що належить позивачу об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Позиція позивача полягає у тому, що належне йому нерухоме майно відноситься до будівель промисловості, у зв'язку з чим не може бути об'єктом оподаткування вказаним податком, що прямо передбачено пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Позиція відповідача полягає у тому, що об'єкт нерухомості, який належить позивачу не можливо визнати будівлею промисловості, оскільки нежитлова будівля не належить промисловому підприємству.

Правильно встановивши суть спірних правовідносин, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Статтею 265 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на дати виникнення спірних правовідносин) визначено, що податок на майно складається з:

265.1.1. податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;

265.1.2. транспортного податку;

265.1.3. плати за землю.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункт 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).

Підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквенному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв'язок об'єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив'язку або до статусу суб'єкта, який володіє такою нерухомістю (діти сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб'єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є»), тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

З огляду на аналіз зазначених положень Податкового кодексу України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 15.05.2018р. (справа №806/2462/17).

Щодо аргументів позивача, з посиланням на державний класифікатор будівель та споруд, про те, що належна йому будівля відноситься до будівель промисловості, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Досліджуючи об'єкти, які відносяться до будівель промисловості, слід прийняти до уваги те, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала поняття «промислове виробництво».

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Отже, враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги положення пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, як норми права, яка визначає об'єкти нерухомості, що не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, суд апеляційної інстанції вважає, що не є об'єктами оподаткування лише будівлі промисловості, які перебувають у власності промислових підприємств.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстав для його скасування не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року у справі №0440/5091/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, визначені ст. 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 13.12.2018р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк