Справа № 826/2714/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2714/18 Головуючий у 1 інстанції: Аверкова В.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Державне підприємство "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 24 листопада 2017 року №2 та №.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Державне підприємство "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт посилається на те, що наявність у позивача дебіторської заборгованості не доведена відповідачем, під час розгляду справи належними та допустимими доказами. Також, суд не зясував чи заборгованість відноситься до монетарних статтей і чи наявні підстави для нарахування курсових різниць на вказану заборгованість. Ще однією обставиною, на думку апелянта, яка свідчить про незаконність оскаржуваного рішення є ігнорування судом дати і факту списання дебіторської заборгованості з аналітичного рахунку № 362

30 жовтня 2018 року до суду апеляційної інстанції від Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у період з 23 березня 2017 року по 23 жовтня 2017 року посадовими особами відповідача проведено документальну планову виїзну перевірку позивача щодо податкового законодавства за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, валютного за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, результати якої оформлені актом від 30 жовтня 2017 року.

Перевіркою встановлено порушення: п.44.1 ст.44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, пп.140.4.2 п.140.4 ст.140, пп.153.1.3 п.153.1 ст.153 Податкового кодексу України, п.8 П(С)БО 21«Вплив зміни валютних курсів», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року №193 і зареєстроване у Міністерстві юстиції України від 17 серпня 2000 за №515/4736, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, всього на суму 2703312грн., у тому числі за 2014 рік - 1160581грн., за 2015 рік - 1542731грн.;

- пп.49.18.1 п.49.18 ст.49 Податкового кодексу України за неподачу податкової звітності з податку на додану вартість за лютий - квітень 2014 року;

- ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а саме, ненадходження на рахунок позивача валютної виручки у розмірі 829223,28 дол.США (екв.22547292,45грн.);

- п.1 ст.9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, а саме, порушення строків декларування валютних цінностей та іншого майна станом на 01 січня 2014 року, 01 квітня 2014 року, 01 липня 2014 року, 01 жовтня 2014 року, на 01 січня 2015 року, 01 квітня 2015 року, 01 липня 2015 року, 01 жовтня 2015 року, на 01 січня 2016 року, 01 квітня 2016 року, 01 липня 2016 року, 01 жовтня 2016 року;

- п.2.8 гл.2, п.3.5 гл.3 «Положення про проведення касових операцій в іноземній валюті в Україні», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637;

- пп.176.2 «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України, розд.3 наказу Міндоходів України від 21 січня 2014 року №49 та р.3 наказу Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року №№ «Про затвердження форми податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку», за несвоєчасне подання податкових розрахунків про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податку, суми утриманого з них податку за ІІ квартал 2015 року.

Не погоджуючись з висновками акту перевірки, позивачем 10 листопада 2017 року подано заперечення №10/11/01.

За результатами розгляду заперечень листом відповідача від 21 листопада 2017 року №37698/10/26-15-14-02-03 висновки акту перевірки викладено у наступній редакції: «Перевіркою встановлено порушення:

- п.44.1 ст.44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, пп.140.4.2 п.140.4 ст.140, пп.153.1.3 п.153.1 ст.153 Податкового кодексу України, п.8 П(С)БО 21«Вплив зміни валютних курсів», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року №193 і зареєстроване у Міністерстві юстиції України від 17 серпня 2000 року за №515/4736, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, всього на суму 2703312грн., у тому числі за 2014 рік - 1160581грн., за 2015 рік - 1542731грн.;

- пп.49.18.1 п.49.18 ст.49 Податкового кодексу України за неподачу податкової звітності з податку на додану вартість за лютий - квітень 2014 року;

- ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а саме, ненадходження на рахунок позивача валютної виручки у розмірі 829223,28 дол. США (екв.22547292,45грн.);

- п.2.8 гл.2, п.3.5 гл.3 «Положення про проведення касових операцій в іноземній валюті в Україні», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637;

- пп.176.2 «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України, розд.3 наказу Міндоходів України від 21 січня 2014 року №49 та р.3 наказу Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року №№ «Про затвердження форми податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку», за несвоєчасне подання податкових розрахунків про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податку, суми утриманого з них податку за ІІ квартал 2015 року.

За наслідками проведеної перевірки позивачу 24 листопада 2017 року винесено податкові повідомлення-рішення:

- податкове повідомлення-рішення №2, яким позивачу, в порушення вимог п.44.1 ст.44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, пп.140.4.2п.140.4 ст.140, пп.153.1.3 п.153.1 ст.153 Податкового кодексу України, п.8 П(С)БО 21 «Вплив зміни валютних курсів», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року №193 і зареєстроване у Міністерстві юстиції України від 17 серпня 2000 року за №515/4736 застосовано на підставі п.123.1 ст.123 Податкового кодексу України штрафні (фінансові) санкції (нараховано пеню) та згідно з пп.54.3.2 п.54.3 ст.54, п.57.3 ст.57, п.58.1 ст.58 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 2 993 457,00грн., у тому числі за основним платежем - 2 703 312,00грн. та за штрафними санкціями - 290 145,00грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу, в порушення вимог п.2.8 гл.2, п.3.5 гл.3 «Положення про проведення касових операцій в іноземній валюті в Україні», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 на підставі пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України, згідно з абз.2 ст.1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм регулювання обігу готівки» від 12 червня 1995 року№436/95 застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій та/або пені, у тому числі за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності у розмірі 28 665,00грн.

Не погоджуючись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивачем подано до ДФС України скаргу від 06 грудня 2017 року № 06/12/02, за наслідками розгляду якої прийнято рішення від 01 лютого 2018 року №3382/6/99-99-11-01-01-95 про залишення скарги без задоволення, а податкові повідомлення-рішення - без змін.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1.1 ст. 1 Податкового кодексу України (далі ПК України), відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України ( у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Відповідно до ст. 83 Податкового кодексу України, для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

В силу п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Отже, податковою перевіркою є дослідження контролюючим органом об'єктів податкової перевірки шляхом вивчення їхньої фінансово-господарської діяльності, статистичної, обліково-звітної, нормативної документації, інших джерел інформації з використанням комп'ютерної техніки та інформаційних баз даних, наявних в органах ДФС та у платника податків, подальшого збору, обробки та акумулювання фактичних даних, які відображають законність джерел і обсяги доходів, витрат платника податків, нарахування і сплати податків та зборів, накопичення матеріалів перевірки, формування оцінки та обґрунтування висновків, які відображають стан виконання платником зобов'язань перед державою.

Згідно п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту п. 44.2 ст 44 ПК україни.

Як зазначалося, Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ДП «Підприємство із забезпечення нафтопродуктами» податкового законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року, валютного - за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року за результатами якої складено акт № 443/26-15-14-02-03/03482347 від 30 жовтня 2017 року.

Контролюючим органом при проведенні перевірки встановлено, що згідно наданого до перевірки аналітичного рахунку 362 «Розрахунки з іноземними покупцями» станом на 01 січня 2014 року у позивача наявна дебіторська заборгованість в сумі 829 223,28 дол. США (еквівалент 6 627 981,64грн. згідно курсу НБУ - 7,993грн./1дол. США). Вказаний курс діяв станом на 01 січня 2014 року. Оскільки, станом на 31 грудня 2014 року дебіторська заборгованість не погашена, курсові різниці не нараховано, згідно курсу НБУ станом на 31 грудня 2014 року дебіторська заборгованість склала 13 075 653,65грн. (курсова різниця складає 6 447 672,01грн.).

Відповідно до наданих до перевірки даних бухгалтерського обліку по аналітичному рахунку 949 «Інші витрати операційної діяльності» станом на 31 грудня 2015 року дебіторська заборгованість у сумі 6 627 981,64 грн. списана на витрати (проводки ДТ949 КТ84), курсові різниці не нараховувалися.

Станом на 31 грудня 2015 року дебіторська заборгованість склала за курсом на 31 грудня 2015 року 24,000667грн./1дол. США складає 19 901 911,70грн., а курсова різниця - 6 826 258,05грн. (19 901 911,70грн.- 13 075 653,65грн.= 6 826 258,05грн.).

Як вбачається з матеріалів справи, документи щодо вказаної дебіторської заборгованості позивачем не надано до перевірки, однак пізніше надано пояснення, що документи, які стосуються даної заборгованості, знаходяться на тимчасово окупованій території АР Крим.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем не заперечується факт знаходження документів на підтвердження/в спростування дебіторської заборгованості в сумі 829 223,28 дол. США на тимчасово окупованій території, як і не заперечується той факт, що на момент проведення перевірки на аналітичному рахунку 362 «Розрахунки з іноземними покупцями» станом на 01 січня 2014 року було відображено дебіторську заборгованість в сумі 829 223,28 дол. США.

Також, перевіркою встановлено, що позивачем у р.3.2.4 «Сума від'ємного значення об'єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років» додатка РІ до податкової декларації з податку на прибуток приватних підприємств задекларовано суму 1744472грн. водночас, відповідно до звітності, поданої до ДФС за 2013-2014 роки позивач не декларував від'ємного значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток.

Апелянт вважає неправомірними висновки суду першої інстанції стосовно наявної дебіторської заборгованості, оскільки судом першої інстанції не досліджено обставин її виникнення та первинних документів з контрагентами, які б підтвердили наявність такої.

Згідно п.44.3 ст.44 Податкового кодексу України, платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

В силу п.3 ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом установленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством згідно із законодавством та установчими документами.

Відповідно до ст.9 цього ж Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

З наведеного слідує, що дані, відображені в аналітичному рахунку позивача, мають відповідати первинним документам, які слугували підставою для внесення відповідних даних щодо дебіторської заборгованості на аналітичному рахунку 362 «Розрахунки з іноземними покупцями», оскільки інших первинних документів до перевірки не надано.

Відповідно до пп.153.1.3 п.153.1 ст.153 Податкового кодексу України, в редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин, визначення курсових різниць від перерахунку операцій, виражених в іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти здійснюється відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

При цьому, прибуток (позитивне значення курсових різниць) ураховується у складі доходів платника податку, а збиток (від'ємне значення курсових різниць) ураховується у складі витрат платника податку.

Згідно п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

В силу пп.140.4.2 п.140.4 ст.140 Податкового кодексу України, фінансовий результат до оподаткування зменшується на суму від'ємного значення об'єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років. Положення зазначеного пункту застосовуються з урахуванням пункту 3 підрозділу 4 розділу XX «Перехідні положення» цього Кодексу.

Відповідно до приписів Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» від 16.07.1999, № 996-XIV, фінансова, податкова, статистична та інщі види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно ст.4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються, зокрема, на принципі нарахування та відповідністі доходів і витрат, згідно якого,- для визначення фінансового результату звітного періоду необхідно порівняти доходи звітного періоду з витратами, що були здійснені для отримання цих доходів. При цьому доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів.

Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 21 «Вплив змін валютних курсів», затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 №193 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 17 серпня 2000 року за №515/4736 визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про операції в іноземних валютах та відображення показників статей фінансової звітності господарських одиниць за межами України в грошовій одиниці України.

Відповідно до норм П(С)БО 21, монетарні статті - статті балансу про грошові кошти, а також про такі активи й зобов'язання, які будуть отримані або сплачені у фіксованій (або визначеній) сумі грошей або їх еквівалентів.

Валютою звітності є грошова одиниця України. Валютний курс - установлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності. Курсова різниця - різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Господарська одиниця за межами України - дочірнє, асоційоване, спільне підприємство, філія, представництво або інший підрозділ підприємства, які перебувають або ведуть господарську діяльність за межами України.

Операція в іноземній валюті - господарська операція, вартість якої визначена в іноземній валюті або яка потребує розрахунків в іноземній валюті.

В силу п.7 П(С)БО 21, на кожну дату балансу: а) монетарні статті в іноземній валюті відображаються з використанням валютного курсу на кінець дня дати балансу.

Монетарні статті - статті балансу про грошові кошти, а також про такі активи й зобов'язання, які будуть отримані або сплачені у фіксованій (або визначеній) сумі грошей або їх еквівалентів.

Згідно п. 8 П(С)БО 21, визначення курсових різниць за монетарними статтями в іноземній валюті проводиться на дату балансу, а також на дату здійснення господарської операції в її межах або за всією статтею (відповідно до облікової політики). Для визначення курсових різниць на дату балансу застосовується валютний курс на кінець дня дати балансу. При визначенні курсових різниць на дату здійснення господарської операції застосовується валютний курс на початок дня дати здійснення операції. Підприємство може здійснити перерахунок залишків на кінець дня за монетарними статтями в іноземній валюті, за якими протягом дня здійснювались господарські операції із застосуванням валютного курсу, встановленого на кінець цього дня.

Курсові різниці від перерахунку грошових коштів в іноземній валюті та інших монетарних статей про операційну діяльність відображаються у складі інших операційних доходів (витрат).

Отже, як зазначалося, відповідачем при проведенні перевірки згідно наданих позивачем даних, встановлено на підставі аналітичного рахунку 362 «Розрахунки з іноземними покупцями», що станом на 01 січня 2014 року у позивача наявна дебіторська заборгованість в сумі 829 223,28 дол. США (еквівалент 6 627 981,64грн. згідно курсу НБУ - 7,993грн./1дол. США), яка станом на 31 грудня 2014 року не була погашена та станом на 31 грудня 2015 року списана на витрати (проводки ДТ949 КТ84), курсові різниці не нараховувались, а тому, на думку колегії суддів, відповідачем правомірно встановлено заниження підприємством податку на прибуток у перевіряємому період на суму 2 389 307грн.

Водночас, доводи апелянта про відсутність дебіторської заборгованості у підприємства, про помилковість запису про дебіторську заборгованість у бухгалтерському обліку позивача не підтверджені належними та допустимими доказами. Під час апеляційного розгляду справи позивачем доказів та пояснень, у спростування порушення пп.140.4.2 п.140.4 ст.140 Податкового кодексу України, не надано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення №2 від 24 листопада 2017 року винесено відповідачем правомірно, а позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 24 листопада 2017 року, колегією суддів встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем під час перевірки встановлено наявність понадлімітного залишку готівки у касі підприємства на суму 14232,50 грн.

Ліміт залишку готівки у касі відповідно до наказу від 23 вересня 2014 року №1-Лім становить 0,00грн. (а.с.133), а відповідно до наказу від 24 листопада 2015 року - 240,00грн.(а.с. 135).

Під час перевірки наданих позивачем документів контролюючим органом виявлено невідповідність вимогам «Положення про проведення касових операцій в іноземній валюті в Україні», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 видаткового касового ордеру від 07 вересня 2015 року №17 - відсутній підпис одержувача (а.с.132).

Оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням № від 24 листопада 2017 року до позивача застосовано штрафну санкцію у сумі 28 655 грн. за перевищення встановленого ліміту залишку готівки у касі.

Апелянт вказує на те, що видатковий касовий ордер № 17 від 07.09.2015 року, на якому ґрунтуються всі докази відповідача, податковий орган не долучив до акту перевірки, а надав до суду тільки клопотання про доручення до матеріалів справи від 06.04.2018 року.

Як вбачається з акту перевірки відповідача та додатків до акту перевірки, під час проведення планової виїзної перевірки позивача податковим органом використано касову книгу підприємства, прибуткові та видаткові касові ордери, зокрема, видатковий касовий ордер № 17 від 07.09.2015 року на суму 14332,50 грн. (а.с. 30,36).

Відповідно до п.2.8 гл.2 «Положення про проведення касових операцій в іноземній валюті в Україні», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 підприємства можуть тримати в позаробочий час у своїх касах готівкову виручку (готівку) у межах, що не перевищують установлений ліміт каси. Готівкова виручка (готівка), що перевищує встановлений ліміт каси, обов'язково здається до банків для її зарахування на банківські рахунки. Відокремлені підрозділи підприємств - юридичних осіб можуть здавати готівкову виручку (готівку) безпосередньо до кас таких юридичних осіб або до будь-якого банку для її переказу і зарахування на банківські рахунки зазначених юридичних осіб.

В силу п.3.5 гл.3 Положення № 637, у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред'явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Якщо видаткова відомість складена на видачу готівки кільком особам, то одержувачі також пред'являють паспорти чи документи, що їх замінюють, і розписуються у відповідній графі документа.

Для виведення залишку готівки в касі не приймаються видаткові касові ордери або видаткові відомості, в яких видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача.

Видача готівки особам, яких немає в штатному розписі підприємства, проводиться за видатковими касовими ордерами, що виписуються окремо на кожну особу або за окремою видатковою відомістю.

Якщо підприємство (підприємець) надає держателям електронних платіжних засобів послуги з видачі готівки за допомогою платіжного термінала (імпринтера), то на підставі квитанцій платіжного термінала (сліпів) таким підприємством складається видатковий касовий ордер на загальну суму проведених операцій за день та здійснюється відповідний запис у касовій книзі.

Згідно п.7.24 Положення №637, у разі виявлення під час перевірок видаткових касових ордерів або видаткових відомостей, у яких видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача (абзац другий пункту 3.5 цього Положення), сума готівки за такими видатковими документами додається до залишку готівки в касі виключно в день, у якому оформлено зазначені видаткові документи, і надалі зазначена сума не береться для розрахунку понадлімітних залишків готівки.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що, оскільки, станом на 07 вересня 2015 року залишок готівки на кінець дня в касі складав згідно наказу 0,00грн., згідно положень п.7.24 «Положення про проведення касових операцій в іноземній валюті в Україні», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 встановлено перевищення ліміту залишку готівки в касі позивача на суму 14332,50грн. та правомірно застосовано штрафні санкції у розмірі 28 665,00грн.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 287, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в строк, визначений статтею 329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В. Чаку Є.В.
Повний текст постанови виготовлено 17.12.2018 року