Справа № 826/14276/17
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно до ч. 1 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2018 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Державної казначейської служби України про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду із адміністративним позовом до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Державної казначейської служби України в якому просив суд (з урахуванням уточненої позовної заяви):

- визнати дії Правобережного об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України в місті Києві (далі по тексту - Правобережне об'єднане УПФУ) з поширення персональних даних ОСОБА_3 Російській Федерації незаконними;

- визнати факт спричинення дискримінації ОСОБА_3 поширенням його персональних даних Російській Федерації;

- стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 суму завданої внаслідок незаконного поширення персональних даних моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2018 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є отримувачем пенсії по втраті годувальника, у зв'язку зі смертю його батька в 1996 року.

Позивач зазначає, що до 2014 року мешкав в Автономній Республіці Крим.

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19.06.2015 року № (дата переміщення - 11.04.2014 року) позивачем набуто статус внутрішньо переміщеної особи відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

У 2014 році виплата пенсії по втраті годувальника на тимчасово окупованій території була припинена.

В лютому 2016 року, з метою поновлення пенсійних виплат за новим місцем проживання, позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду в Голосіївському районі міста Києва, за поновленням пенсійних виплат по втраті годувальника.

У подальшому, позивач звернувся з позовом до суду щодо виплат пенсії по втраті годувальника.

В результаті розгляду справи № 752/11701/16-а позов ОСОБА_3 до Правобережного об'єднаного УПФУ про визнання протиправним та скасування розпорядження і зобов'язання вчинити певні дії задоволено постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 05.12.2016 року. Так, судом визнано неправомірними дії Правобережного об'єднаного УПФУ щодо непризначення пенсії по втраті годувальника ОСОБА_3 та зобов'язано пенсійний орган призначити позивачу пенсію за втратою годувальника та виплатити не отриману пенсію з лютого 2014 року.

Позивач зазначає, що 09.06.2017 року, в процесі ознайомлення із його пенсійною справою, останньому стало відомо, що причина відмови у поновленні пенсійних виплат є відсутність паперової справи, яка знаходиться в пенсійних органах АР Крим.

Відповідно до запитів Управління Пенсійного фонду в Голосіївському районі міста Києва від 16.02.2016 року № 12-15/91 та Правобережного об'єднаного УПФУ від 17.11.2016 року № 12-15/91, на підставі заяви позивача від 16.02.2016 року, Правобережне об'єднане УПФУ зверталося до Пенсійного Фонду Російської Федерації про направлення пенсійної справи ОСОБА_3

У вказаних запитах, Правобережним об'єднаним УПФУ зазначено ім'я, по-батькові; дату народження; попередню адресу місця проживання на тимчасово окупованій території АР Крим; теперішню адресу проживання у місті Києві; факт зміни місця проживання після окупації Російською Федерацією території АР Крим, що на думку позивача, є поширенням персональних даних та порушенням його прав.

Вважаючи незаконними дії відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що пенсійним органом доведено правомірність оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених ст. 19 Конституції України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Порядок про виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. N 234 (далі по тексту - Порядок № 234) визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації (далі - особи).

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку № 234 особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред'являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально.

Територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку.

Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Тобто, для виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації, громадяни подають заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

У свою чергу, пенсійний орган, на підставі отриманих персональних даних про особу, звертається із запитом щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації.

Правові відносини, пов'язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв'язку з обробкою персональних даних регулюються Законом України «Про захист персональних даних».

Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб'єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.02.2016 року ОСОБА_3 особисто звернувся до Управління Пенсійного фонду в Голосіївському районі міста Києва із заявою про запит пенсійної справи по втраті годувальника з міста Ялта Автономної Республіки Крим та вказав особисті дані, чим не заперечував проти їх використання при витребуванні пенсійної справи. Зазначене не заперечується апелянтом.

В свою чергу, для витребування пенсійної справи пенсійному органу необхідно ідентифікувати особу у власному запиті, адресованому Пенсійному Фонду Російської Федерації, тобто зазначити персональні дані, що в свою чергу, відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Щодо посилань скаржника на те, що відповідачем неправомірно зазначено в запиті на пенсійну справу ОСОБА_3 дані нової адреси місця проживання останнього, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Правовими положеннями ч. 1 ст. 47 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року N 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року N 13-1) (далі по тексту - Порядок № 22-1) заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Так, п. 4.12 Порядку № 22-1 встановлено, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п'яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Пунктом 3 Порядку № 24 особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон); в свою чергу, пенсійний орган на підставі поданих документів (в тому числі інформації про місце проживання заявника) надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації (пункт 4 Порядку № 24).

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з метою поновлення виплати пенсії ОСОБА_3, пенсійний орган на підставі поданих документів позивача (в тому числі інформації про місце проживання заявника) надсилати запит щодо витребування пенсійної справи останнього до органів Російської Федерації.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку про відсутність протиправних дій Правобережного об'єднаного УПФУ, а тому позов в частині визнання незаконними дії останнього щодо поширення персональних даних ОСОБА_3 Російській Федерації не підлягає задоволенню.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, про відсутність факту порушення Правобережним об'єднаним УПФУ прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, оскільки звернення із запитом до Пенсійного Фонду Російської Федерації про направлення пенсійної справи ОСОБА_3 із одночасним зазначенням у запиті прізвища, ім'я, по-батькові; дати народження; попередню адресу місця проживання на тимчасово окупованій території АР Крим; теперішню адресу проживання у місті Києві узгоджується з приписами ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних», зокрема, пунктами 1 та 2 якої встановлено, що поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних; поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно з ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Тобто, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

&?х;...&?с; поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

В даному випадку, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що пенсійним органом, під час звернення із запитом до Пенсійного Фонду Російської Федерації про направлення пенсійної справи ОСОБА_3, прав та інтересів останнього у сфері публічно-правових відносин не встановлено, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 5000 грн. внаслідок незаконного поширення персональних даних, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведено, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Враховуючи, що позивач не навів доказів причинного зв'язку між діями відповідача та завданою йому моральною шкодою, не вказав конкретно у чому полягає така шкода, не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав вимагати відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки таку шкоду позивачу не завдано.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, доведено правомірність своїх дій та надано обґрунтовані доводи виконання своїх посадових обов'язків відповідно до чинного законодавства України.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 229, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлено 17.12.2018.