Справа № 620/3396/18
Суддя: Тихоненко О.М.
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2018 року м. Чернігів Справа № 620/3396/18

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Тихоненко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, відповідач) про визнання протиправною відмову відповідача в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Троїцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, площею 2,0 гектари у власність для ведення особистого селянського господарства, що міститься у листі від 07.06.2018 № С-5094/0-2607/0/94-18 та зобов'язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 гектари для ведення особистого селянського господарства за рахунок сільськогосподарських земель запасу та резервного фонду державної власності, що розташовані на території Троїцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області відповідно до графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ним до заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення селянського господарства (державної форми власності) було додано встановлений Земельним кодексом України пакет документів, однак відповідач, безпідставно, з порушенням вимог статті 118 Земельного кодексу України, відмовив йому в наданні вищевказаного дозволу. Вказує, що відповідача необхідно саме зобов'язати надати позивачу відповідний дозвіл, оскільки такий спосіб захисту, як зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача не буде ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень - відповідача, адже не виключає повторну відмову з боку відповідача в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з інших протиправних причин. Також, з даного приводу звертає увагу, що повноваження відповідача з надання вказаного дозволу не належать до його дискреційних повноважень.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду надано термін для подачі до суду відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

Відповідач 30.10.2018, в межах встановленого судом строку, подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на те, що доданий до заяви ОСОБА_1 графічний матеріал виготовлений в масштабі (1:17) не забезпечує чітке відображення усіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру та відображених на ній відомостей. Позивач не зазначає за межами якого саме з населених пунктів, які відносяться до Троїцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області остання бажає отримати у власність земельну ділянку. Наданий позивачем графічний матеріал також не містить відомостей про розташовані поряд адміністративно-територіальні одиниці у зв'язку з чим неможливо з достовірністю ідентифікувати місце розташування земельної ділянки, а тому позивачу повідомлено про неможливість позитивного вирішення її питання.

14.11.2018 позивачем подана відповідь на відзив, в якій вказано про обставини, зазначені в позові.

03.12.2018 позивачем подано клопотання про стягнення судових витрат, здійснених по справі в розмірі 5704,80 грн., які складаються з витрат на сплату судового збору - 704,80 грн та витрат на надання професійної правничої допомоги у розмірі 5000 грн.

ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області 06.12.2018 подано заперечення щодо клопотання позивача про стягнення судових витрат, в яких зазначено, що з умов Договору про надання правничої допомоги від 10.09.2018, укладеного між позивачем та адвокатом, терміном на один рік не вбачається, що правнича допомога надається саме у справі № 620/3396/18, яка розглядається Чернігівським окружним адміністративним судом. Також з квитанції про сплату позивачем 5000 грн за надання правничої допомоги не вбачається, що вказана допомога надана в межах справи № 620/3396/18, а тому ОСОБА_1 не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження вимог про стягнення витрат на надання професійної правничої допомоги, в зв'язку з чим у задоволенні вказаного клопотання просить відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Встановлено, що в квітні 2018 року позивач звернулася до ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення останній у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 гектари для ведення особистого селянського господарства за рахунок сільськогосподарських земель запасу та резервного фонду державної власності, що розташовані на території Троїцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області поза межами населених пунктів, на землях, які не використовуються і є вільними. До заяви позивачем додано копію паспорту та ідентифікаційного коду, викопіювання з плану земель, розташованих на території Троїцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області поза межами населених пунктів щодо місця розташування земельної ділянки (а.с.12-13).

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивач зверталася з листом щодо надання інформації до Управління землеустрою та охорони земель, на який листом від 25.05.2018 за № 382/411-18-0.31 позивачу надана відповідь, в якій, у тому числі, зазначено, що на вказаному викопіюванні земельна ділянка розташована в адміністративних межах Троїцької сільської ради, за межами с. Форостовичі. Відомості щодо наявних будівель або споруд на земельній ділянці у відділі відсутні. Земельна ділянка відноситься до земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності, угіддя-рілля (а.с.14).

Листом від 07.06.2018 за № С-5094/0-2607/0/94-18 відповідач відмовив ОСОБА_1 в наданні вказаного дозволу, мотивуючи тим, що на схемі, яку надала позивач до своєї заяви, не можливо ідентифікувати бажане останньою місце розташування земельної ділянки, що не відповідає вимогам ст. 118 Земельного кодексу України, а тому у ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області не має правових підстав щодо надання позивачу дозволу на розроблення документації із землеустрою (а.с. 15).

Вважаючи вказану відмову протиправною, ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Кожному громадянину України, згідно статті 14 Конституції України, гарантується право на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом

Згідно із статтею 15-1 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертою статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

З аналізу наведених норм вбачається, що відповідача наділено повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності на території Чернігівської області.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частини друга статті 116 Земельного кодексу України).

Згідно із пунктом «в» частини третьої статті 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, в тому числі, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Статтею 118 Земельного кодексу України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Зокрема, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Згідно із частиною сьомою статті 118 та частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, Земельним кодексом України чітко визначено порядок отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та вичерпний перелік підстав для відмови уповноваженим органом у видачі останнього. При цьому, органу, наділеному повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками, не надано права самостійно, на власний розсуд, розширювати перелік підстав для відмови в наданні дозволу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1. звернулася до ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 гектари для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Троїцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області. До заяви позивачем було долучено викопіювання з плану земель, які повністю відповідали вищевказаним вимогам та дозволяли ідентифікувати земельну ділянку (а.с.12-13).

Відповідачем відмовлено в наданні зазначеного вище дозволу, мотивуючи тим, що на схемі, яку надала позивач до своєї заяви, не можливо ідентифікувати бажане останньою місце розташування земельної ділянки, що не відповідає вимогам ст. 118 Земельного кодексу України (а.с. 15).

З аналізу наведених відповідачем в листі від 07.06.2018 № С-5094/0-2607/0/94-18 доводів, покладених ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області в основу для відмови позивачу в наданні зазначеного дозволу, вбачається, що вони не передбачені Земельним кодексом України. Тобто, відповідач неправомірно, з порушенням вимог статей 118 та 122 Земельного кодексу України відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Троїцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області.

Згідно позиції Верховного Суду у справах № 21-358а13, № 806/3787/13-а отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність. Відтак, формальні підстави в не наданні дозволу свідчать про зловживання своїм обов'язком відповідача надати такий дозвіл у відповідності до вимог закону, чим порушуються права позивача, гарантовані Конституцією України.

У відповідності до вимог пункту 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за № 1391/29521, Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Суд зазначає, що за приписами Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12.04.2005 № 34/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.04.2005 за № 381/10661, наказ, розпорядження, постанова, рішення - акт організаційно-розпорядчого характеру чи нормативно-правового змісту, що видається суб'єктом нормотворення у процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, адміністративно-господарських або кадрових питань, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та спрямований на їх реалізацію, спрямування регулювання суспільних відносин у сферах державного управління, віднесених до його відання.

Таким чином, рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на заяву заявника.

Отже, відсутність належним чином оформленого наказу відповідача про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду заяви особи, не зважаючи на надсилання заявнику листа про розгляд заяви, свідчить про те, що відповідач не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом, що свідчить про протиправну бездіяльність.

При вказаних обставинах, лист відповідача від 07.06.2018 № С-5094/0-2607/0/94-18 у відповідь на заяву позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за змістом та формою не може вважатись належним рішенням у розумінні частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 гектари для ведення особистого селянського господарства за рахунок сільськогосподарських земель запасу та резервного фонду державної власності, що розташовані на території Троїцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області відповідно до графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Суд, обираючи спосіб захисту прав у сфері публічно-правових відносин, не може у своєму рішенні використовувати повноваження суб'єкта владних повноважень, оскільки адміністративний суд у виборі способу захисту прав у сфері публічно-правових відносин обмежується конституційними засадами.

Таким чином, вищевказана позовна вимога розцінюється Чернігівським окружним адміністративним судом як втручанням в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (частина друга статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені у частині шостій статті 118 Земельного кодексу України, у визначений законом строк, належним способом захисту прав позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неприйняття за заявою позивача, у встановлений законом строк наказу про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовної площею 2,0 га на території Троїцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області.

Також суд звертає увагу, що у разі неприйняття такого рішення у належній формі упродовж встановленого законом строку, тобто у разі протиправної бездіяльності відповідача, особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки (абзац третій частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неприйняття за заявою позивача, у встановлений законом строк наказу про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовної площею 2,0 га на території Троїцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області та зобов'язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовної площею 2,0 га на території Троїцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача судових витрат, здійснених по справі на загальну суму 5704,80 грн., які складаються з витрат на сплату судового збору в розмірі 704,80 грн та витрат на надання професійної правничої допомоги у розмірі 5000 грн, суд зазначає наступне.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яким надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 та від 11 липня 2013 року №6-рп/2013.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Таким чином, послуги зі складання позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг є різновидом правової допомоги, витрати на яку включаються до складу судових витрат.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України регламентовано витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Також, відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб'єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16 та від 22 травня 2018 року у справі № 826/8107/16.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем подано клопотання про стягнення судових витрат, понесених останньою у зв'язку з розглядом даної справи, зокрема, на сплату судового збору в розмірі 704,80 грн та професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Для підтвердження вказаних витрат суду надано: фіскальний чек від 16.10.2018 (платіж № ) про сплату судового збору в розмірі 704,80 грн, договір про надання правової допомоги від 10.09.2018, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом необхідних для надання правничої допомоги від 09.11.2018 та квитанцію від 09.11.2018 про оплату 5000,00 грн за надання правничої допомоги (а.с.4, 40-41, 45). При цьому, як вбачається зі змісту вказаного вище детального опису, адвокатом Допа В.І. у відповідності до договору про надання правничої допомоги надано ОСОБА_1 такі послуги: проведення консультації клієнта, узгодження правової позиції (3 години) на суму 1500 грн; підготовка та подання до Чернігівського окружного адміністративного суду позовної заяви про визнання неправомірною відмови в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою і зобов'язання вчинити певні дії (5 годин) на суму 2500 грн та підготовка відповіді на відзив по даній справі (2 години) на суму 1000 грн. Загальна вартість наданих послуг (10 годин) складає 5000,00 грн.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України"", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Посилання ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, що з наданих позивачем документів не вбачається, що саме по даній справі надані послуги правничої допомоги, не приймається судом до уваги, оскільки з детального опису робіт (наданих послуг) (а.с.40 № 2) вбачається, що вказані послуги надані по справі про визнання неправомірною відмови в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою і зобов'язання вчинити певні дії, що відповідає позовним вимогам справи № 620/3396/18.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи наведене, судові витрати понесені позивачем підлягають задоволенню частково, пропорційно до задоволенихя позовних вимог, а саме: витрати на сплату судового збору в розмірі 352,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн.

Також позивачем було подано клопотання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, при вирішенні якого суд зважає на те, що в розумінні статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов'язком. Крім того, у суду відсутні підстави вважати, що рішення суду виконане не буде.

При вказаних обставинах, суд вважає, що в задоволенні клопотання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду необхідно відмовити.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області щодо неприйняття за заявою ОСОБА_1, у встановлений законом строк наказу про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовної площею 2,0 га на території Троїцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовної площею 2,0 га на території Троїцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) грн 40 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2500 (дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 14027, ідентифікаційний номер НОМЕР_2);

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області (прос. Миру, 14, м. Чернігів, 14000, ).

Повне судове рішення складено 17.12.2018.

Суддя О.М. Тихоненко