Справа № 826/8415/17
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8415/17 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Вівдиченко Т.Р.,Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідачів - Посмітної В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника громадянки Афганістану ОСОБА_12 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом громадянки Афганістану ОСОБА_12 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянка Афганістану ОСОБА_12 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби в місті Києві про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 14.06.2017 року № 244-17 про відмову у визнанні громадянки Афганістану ОСОБА_12 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Афганістану ОСОБА_12 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року у задоволенні адміністративного позову громадянки Афганістану ОСОБА_12 відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. На думку апелянта, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою збройного конфлікту, з огляду на систематичне порушення прав людини в Афганістані. Побоюється, що у разі повернення до країни належності, може бути піддана тортурам, арештованою чи вбитою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Державною міграційною службою України було необґрунтовано та протиправно відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки нею було подано до органів Державної міграційної служби всі необхідні документи, які є достатніми для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Позиція відповідача та третьої особи обґрунтована тим, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію в країні його походження, тому суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки не встановлено умови, за яких такий статус надається.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, народилася в провінції Кабул, Ісламської Республіки Афганістан. За національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка. Одружена з громадянином Афганістану ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, має трьох неповнолітніх дітей - ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_4

Територію країни громадянської належності залишила 24.04.2016 року, до України прибула з Російської Федерації таємно на автомобілі 30.04.2016 року, місце перетину кордону України позивачу не відоме. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебувала нелегально.

Позивачка звернулася до органів міграційної служби України вперше, до органів міграційних служб інших країн не зверталась.

04.08.2016 року позивач звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.08.2016 року позивачка зазначила, що причиною залишення країни походження є загальне насильство, оскільки її країна перебуває в стані військового конфлікту.

Також позивачка зазначила, що 19.04.2016 року в Кабулі загинув її свекор. Позивач стверджує, що в Афганістані дуже небезпечно, тому через страх за власне життя та життя своєї родини вона не може туди повернутися.

При подачі заяви до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві позивачка не надала паспорт громадянки Ісламської Республіки Афганістан. Проте, нею зазначено, що оригінал паспорта у неї забрав контрабандист в Російській Федерації. Це сталося 24.04.2016 року, коли вона разом із родиною прилетіла до Російської Федерації.

15.05.2017 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зазначеного висновку, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_5 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_4, у зв'язку із встановленням відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої ст. 1 цього Закону.

Рішенням відповідача № 244-17 від 14.06.2017 року вищезазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Також відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, її малолітнім дітям: ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_4

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 26.06.2017 року позивачку повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачка, не погоджуючись з відмовою відповідача, звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов до висновку, що відсутні підстави для повторного розгляду заяви позивачки по суті та правомірність прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 ст.7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч.1, 2, 6, 8, 11, 12 ст.9 наведеного Закону розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, у своїй заяві від 04.08.2016 року поданої до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначила, що причиною залишення країни походження є загальне насильство, оскільки її країна перебуває в стані військового конфлікту.

Також позивач зазначила, що 19.04.2016 в Кабулі загинув її свекор. Позивач стверджує, що в Афганістані, дуже небезпечно, тому через страх за власне життя та життя своєї родини вона не може туди повернутись.

Відкриті інтернет джерела свідчать, що відповідно до резолюції Ради Безпеки ООН № 1386 від 2001 року в Афганістані діяв міжнародний військовий контингент.

З 01.01.2015 року, у зв'язку з формальним закінченням війни 2001-2014 рр., операцію Міжнародних сил сприяння безпеці (ISAF) змінила місія НАТО по навчанню та наданню допомоги урядовим силам Афганістану.

17.08.2016 року під час першої співбесіди позивачка заявила, що разом із родиною проживала за адресою: АДРЕСА_1 район Картиси, м. Кабул. Родина мала власний магазин, де працював її чоловік та свекор. Позивач стверджувала, що мала гарне фінансове становище, єдине, що її хвилювало, це нормальне життя для дітей, їх розвиток та навчання.

Під час проведення співбесіди від 03.03.2017 року позивач повідомила, що країну походження залишили у зв'язку з військовим конфліктом, через який немає можливості розвитку дітей. Також позивач повідомила, що в країні походження її чоловіка переслідували та змушували працювати в угрупуванні «Талібан».

Як вбачається з матеріалів справи, чоловік позивачки ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_7 під час проведення співбесід не зазначав про його переслідування та змушування працювати в угрупуванні «Талібан».

При цьому, рішенням Державної міграційної служби України від 19.12.2016 року №651-16 було відмовлено громадянину Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_13 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час проведення співбесіди від 03.03.2017 року позивачка зазначала, що 19.04.2016 року під час вибуху в м. Кабул загинув її свекор, вказавши, що про даний теракт вона з родиною дізналася з новин. Також позивач зазначила, що вибух відбувся у «військовому містечку», біля місця роботи свекра, який був військовим, командиром загону.

Отже, під час проведення співбесід від 17.08.2016 року та 03.03.2017 року відповідачем були виявлені розбіжності, а твердження про смерть свекра, прийняті як неправдоподібні.

Крім того, під час проведення співбесіди від 17.08.2016 року позивачка зазначила, що у випадку повернення до країни походження їй та її родині нічого не буде загрожувати. Тобто, позивач сама підтвердила, що вона прибула в Україну з метою покращення рівня свого життя.

Оскільки позивачка повідомляла про загрозу у країні походження, яку створюють представники угрупувань «Талібан», було здійснено моніторинг відкритих інтернет джерел з приводу діяльності зазначеного угрупування на території Афганістану.

На підставі інформації яка міститься у відкритих інтернет джерелах, вбачається, що ситуація в країні походження стабілізувалась, що в свою чергу робить безпечним перебування іноземки на батьківщині. Крім того, уряд Афганістану, піклується про біженців Афганістану, надаючи їм земельні ділянки з необхідними комунікаціями.

Аналіз матеріалів особової справи іноземки в контексті ситуації в країні громадянської належності дозволяє зробити висновок, що заявниця не обґрунтувала неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та ч. 1 статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування позовних вимог було надано відомості, які не підтверджують факту, що позивачці буде заподіяно шкоду або страждання у разі її повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання їй статусу біженця або визнання позивачки особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, позивачка до переїзду в Україну перебувала з 24.04.2016 року по 27.04.2016 року на території третьої безпечної країни - Російської Федерації, до уповноважених органів міграційної служби РФ з клопотанням про отримання притулку не зверталася.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ніколи не була членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігією не зазнавала. Заявниця не намагалася скористатися можливістю внутрішнього переміщення, і одразу виїхала з країни походження, тим самим знехтувавши можливістю переміщення всередині країни для уникнення загрози своєму життю та безпеці. При цьому суд зауважує, що позивачкою не наведено жодних нових обставин, які б вказували про можливість визнання її особою, яка потребує додаткового захисту.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачці буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Посилання представника позивача на військову ситуацію в країні носять загально інформаційний характер та не підтверджують побоювання позивач повертатися у країну своєї громадянської належності, натомість, жодних доводів та доказів щодо наявності переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не надано.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивачки, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.

Позивачем не обґрунтовано її побоювання стати жертвою тортур або насильства.

Відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою військового конфлікту в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що рішення від 14.06.2017 року №244-17 «Про у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» прийнято на підставі всебічного вивчення усіх документів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відповідачем встановлено відсутність стосовно позивача умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що спірне рішення відповідача є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, оскільки побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності та наявність переслідувань або утисків відносно неї не підтверджено.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що вимога позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту також не підлягає задоволенню, оскільки вказана вимога є похідною.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника громадянки Афганістану ОСОБА_12 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 12.12.2018.

Головуючий суддя: Є.В Чаку

Судді: Т.Р. Вівдиченко

Є.І. Мєзєнцев