Справа № 0940/1258/18
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2639/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та компанії "NIBULON S.A." на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року, ухвалене суддею Шумей М.В. у м.Івано-Франківську о 13:31, повний текст якого складений 01 жовтня 2018 року, у справі №0940/1258/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними, зобов»язання утриматися від вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

19 липня 2018 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача - Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у якому просила визнати протиправними дії службової особи - старшого виконавця Сіренко Сергія Володимировича, вчинені в межах виконавчого провадження №55583162, та зобов'язати утриматись від вчинення певних дій.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що державним виконавцем вчиняються необґрунтовані та упереджені виконавчі дії, спрямовані на спонукання до вчинення позивачем дій (з»являтись на виклик, надавати інформацію тощо), які не входять до її компетенції як члена наглядової ради товариства та у відповідності до положень Статуту та Закону України «Про акціонерні товариства». Вимагаючи відомості про рішення Наглядової ради, які мали місце до відкриття конкретного виконавчого провадження №55583162, на думку позивача, державний виконавець виходить за межі своїх повноважень. Вказує, що такі дії містять ознаки незаконного втручання органів державної влади, їх посадових осіб у господарські відносини, що суперечить нормам ч.1 ст. 6 Господарстького кодексу України.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в межах виконавчого провадження №55583162 у відношенні до ОСОБА_1, які виявляються у перевищенні та зловживанні правами державного виконавця, наданих Законом України "Про виконавче провадження".

Рішення суду мотивоване тим, що дії державного виконавця щодо ОСОБА_1, яка не наділена ні Статутом, ні Законом України «Про акціонерні товариства» повноваженнями представляти інтереси ПрАТ «Компанія «Райз» в органах ДВС, свідчать про протиправність, а обов'язок з»явитись до державного виконавця суперечить нормам законодавства.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач та компанія "NIBULON S.A." оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з'ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просять скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вимоги апеляційних скарг обґрунтовують тим, що спірні правовідносини виникли у зв'язку з реалізацією відповідачем владних повноважень у виконавчому провадження ВП №55583162 з примусового виконання виконавчого листа №759/16206/14-ц від 28.12.2017, виданого Святошинським районним судом м.Києва на виконання ухвали Апеляційного суду м.Києва від 06.12.2017, за яким компанія "NIBULON S.A." є стягувачем, а ПрАТ «Компанія «Райз» (попереднє найменування (ПАТ «Компанія Райз») - боржником.

В розумінні п.15 ч.1 ст.2 Закону України «Про акціонерні товариства» і п.9 Положення про наглядову раду ПрАТ «Компанія «Райз» позивач ОСОБА_1 є посадовою особою ПрАТ «Компанія «Райз». Відповідно до п.14 ч.3 ст. 18 «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів.

У зв'язку із задоволенням позову у даній справі, позивача фактично звільнено від обов'язку виконувати законну вимогу відповідача, що унеможливлює отримання відповідачем пояснень та інформації, необхідних для подального здійснення виконавчого провадження і проведення відповідних виконавчих дій та вжиття заходів примусового виконання рішень. Задовольняючи позовні вимоги, суд безпідставно застосував положення пунктів 9.2, 11, 11.2 та розділу 12 Статуту ПрАТ «Компанія «Райз», ч.1 ст.63 «Про акціонерні товариства».

Крім того зауважують, що відповідно до п.9 Положення про наглядову раду ПрАТ «Компанія «Райз» члени наглядової ради є посадовими особами товариства. Відтак на позивача як посадову особу боржника - голову наглядової ради поширюється дія п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково з наступних підстав.

Захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, відбувається шляхом пред'явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції. При цьому суд повинен перевірити належність справи до відповідної юрисдикції.

Закріплений у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) принцип верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в Україні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у ст.6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria)). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. &?и;…&gі; фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, справ про адміністративні правопорушення, віднесених до компетенції відповідного суду.

За правилом, встановленим ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

В розумінні п.1 та п.2 ч.1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанцій виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу - участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати з публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб'єкта владних повноважень.

Так, судом встановлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами внаслідок вчинення дій державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в межах виконавчого провадження №55583162 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Святошинським районним судом м.Києва 28.12.2017 №759/16206/14-ц, боржником у якому є ПАТ «Компанія «Райз».

Разом з тим, предмет спору не має ознак справи адміністративної юрисдикції.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не ґрунтується на правильному застосуванні статті 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом».

Так, за правилами, визначеними частиною 1 статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (ч.2 ст. 74 Закону№ 1404-VIII).

Підпункт 4.2 пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини): отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зі змісту законодавчих приписів ч.1 ст.19 КАС України та ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Таке право на звернення до суду сторін виконавчого провадження, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Цивільно-процесуального кодексу України, порушено їхні права чи свободи, визначено статтею 447 цього кодексу.

Наведені обставини в своїй сукупності під час прийняття рішення залишилися поза увагою суду першої інстанції, що має наслідком його скасування.

З огляду на встановлені у цій справі фактичні обставини, характер правовідносин та суб'єктний склад, заявлені позивачем вимоги, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково розглянув даний спір в порядку адміністративного судочинства.

Натомість рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби підлягає оскарженню до суду, що видав виконавчий лист, за яким вчинялись дії з примусового виконання рішення суду.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія приходить до висновку, що вирішення даного спору має вирішуватися судом за правилами ЦПК України.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу, цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Згідно із ч. 1 ст. 319 КАС України порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов»язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, тому оскаржуване рішення слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись статтями 238, 287, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та компанії "NIBULON S.A." задовольнити частково, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року у справі №0940/1258/18 - скасувати, а провадження у справі закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. О. Большакова
В. Я. Макарик
Постанова складена в повному обсязі 18.12.2018.