Справа № 0840/4024/18
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року (о 09 год. 07 хв.)Справа № 0840/4024/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання протиправною бездіяльності дій та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - Бердянське об'єднане УПФУ в Запорізькій області, відповідач), , в якому просить:

визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01.05.2018;

зобов'язати відповідача виплатити нараховану пенсію позивачу за період з 01.05.2018 по 31.07.2018 та відновити нарахування та виплату пенсії з 01.08.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на даний час позивач перебуває на обліку в Бердянському об'єднаному УПФУ в Запорізькій області, яке з травня 2018 року припинило виплату пенсії у зв'язку із прийняттям незрозумілого рішення про зупинення виплати позивачу пенсії. Позивач не погоджується із бездіяльністю органу Пенсійного фонду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється за рішенням органу Пенсійного фонду або за рішенням суду. На думку позивача, припинення виплати позивачу пенсії у зв'язку з відсутністю довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення суперечить принципам, які закріплення в Конституції України та підставам, наведеним в Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». У зв'язку з викладеним, вважає бездіяльність відповідача щодо виплати їй пенсії протиправною та просить суд зобов'язати відповідача виплатити нараховану пенсію позивачу за період з 01.05.2018 по 31.07.2018 та відновити нарахування та виплату пенсії з 01.08.2018.

Ухвалою судді від 02.10.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, призначене перше судове засідання на 26 жовтня 2018 року. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав, 29.10.2018 на адресу суду надав відзив на адміністративний позов (вх. №34364), у якому, зокрема, посилається на приписи Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Постанови КМУ №365 від 08.06.2016 та вказує, що позивач з 01.09.2014 перебуває на обліку в Бердянському об'єднаному УПФУ в Запорізькій області як внутрішньо переміщена особа на підставі внесення його в реєстр внутрішньо переміщених осіб та довідки від 14.11.2014 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Пояснює, що рішенням начальника УПСЗН ВК Бердянської міської ради №678 від 24.04.2018 довідка ОСОБА_1 №1473 від 07.06.2017 скасована, тому з 01.05.2018 виплата пенсії припинена. Зауважує, що позивачеві поновлено виплату пенсії з 01.05.2018, поточні суми виплат за жовтень він має отримати до 25 жовтня 2018 року, а виплату пенсії за період з травня по вересень 2018 року буде здійснено в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Ураховуючи викладене, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_2, дата видачі 15.07.2015.

Позивач з 01.09.2014 перебуває на обліку в Бердянському об'єднаному УПФУ в Запорізькій області як внутрішньо переміщена особа згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», та 07 червня 2017 року ним отримана довідка №1473 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_1, проте фактичним місцем проживання є: АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою від 07.06.2017 №1473.

Так, 26.04.2018 до управління надійшла інформація про прийняття Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області №678 від 24.04.2018 про скасування довідок на основі інформації щодо перетинання державного кордону України, отриманої від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, скасовано згідно п. 3 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», зокрема, довідки від 07.06.2017 №1473 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1

Виплата пенсії за віком позивачу зупинено з 01.05.2018.

23.06.2018 до відповідача надійшов витяг з протоколу засідання Комісії з питань щодо призначення/відновлення виплати внутрішньо переміщеним особам за №101 від 22.06.2018, відповідно до якого прийнято рішення про подовження пенсії.

18.07.2018 позивач надав до Бердянського об'єднаному УПФУ в Запорізькій області із заявою щодо поновлення виплати пенсії, однак листом від 01.08.2018 №319/Н-9 повідомлено, що пенсія за період з 01.05.2018 по 31.07.2018 нарахована, але відповідно до п. 15 постанови КМУ №365 від 08.06.2016 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» суми соціальних виплат, невиплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальних виплати, виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного КМУ, який на теперішній час не визначений. Пенсія за період з 01.08.2018 по 31.08.2018 була нарахована на виплату відомості за серпень 2018 року, отже позивач на виконання вищезазначеної постанови пенсія за період з 01.05.2018 по 31.07.2018 буде виплачуватись окремо від пенсії за поточний місяць.

У серпні 2018 року позивач повторно звернувся до управління із заявою про поновлення виплати пенсії з травня 2018 року, проте листом від 06.09.2018 №397/Н-4 відповідач зазначив, що з 01.08.2018 виплата пенсії позивачу була призупинена у зв'язку з проведенням верифікації внутрішньо переміщених осіб відповідно до постанови КМУ від 18.02.2016 №136 «Про затвердження Порядку здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування».

У вересні 2018 року відповідачем отримано лист УПСЗН ВК Бердянської міської ради Запорізької області від 27.09.2018 №17273, у якому повідомлено, що ОСОБА_1 як внутрішньо переміщена особа взята на облік 14.11.2014, довідка №. За даними бази обліку внутрішньо переміщених осіб довідка станом на 27.09.2018 дійсна.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо виплати пенсії за період з 01.05.2018 по 31.07.2018 протиправною, позивач звернувся із даним позовом до суду, у якому також просить відновити нарахування та виплату пенсії з 01.08.2018.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За приписами статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 46 Конституція України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Суд зазначає, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» розроблений на розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

З наданого до матеріалів адміністративної справи відзиву та доданих до нього документів судом встановлено, що на підставу припинення здійснення позивачу пенсійних виплат територіальний орган Пенсійного фонду посилається на приписи Постанов Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 та від 18.02.2016 №136.

Суд зазначає, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

З матеріалів адміністративної справи встановлено, що виплата пенсії позивачу припинена у зв'язку з прийняттям Комісією з питань щодо призначення/відновлення виплати внутрішньо переміщеним особам рішення від 23.04.2018 щодо скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Водночас, статтею 49 Закону № 1058-IV такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Що ж стосується рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, то воно не є таким рішенням у розумінні частини першої статті 49 Закону № 1058-IV.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на пріоритетність застосування вимоги статті 49 Закону № 1058-IV, а тому доводи відповідача щодо необхідності застосування норм Постанов Кабінету Міністрів є безпідставними.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 по справі №805/402/18 Провадження № 11-644асі18.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Так, частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Зі змісту відзиву Бердянського об'єднаного УПФУ в Запорізькій області вбачається, що позивачеві поновлено виплату пенсії з 01.05.2018, поточні суми виплат за жовтень він має отримати до 25 жовтня 2018 року, а виплату пенсії за період з травня по вересень 2018 року буде здійснено в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Під час розгляду справи статус позивача, як пенсіонера, та правильність нарахування розміру пенсії відповідачем не оспорюється. При цьому, припинення виплати пенсій відбулось всупереч чинного законодавства, внаслідок чого ОСОБА_1 була позбавлена можливості отримати з вини відповідача належну йому пенсію з травня по вересень 2018 року.

З урахуванням приписів частини другої статті 9 КАС України, суд вважає, що у даному випадку належним засобом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо виплати пенсії позивачу з 01.05.2018 по 30.09.2018 та зобов'язання останнього виплатити заборгованість за цей період.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності своїх дій, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв'язку із розміром задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Бердянського об'єднаного УПФУ в Запорізькій області відповідно до розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_3 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (71118, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Консульська, буд. 23-Л, ) про визнання протиправною бездіяльності дій та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо припинення виплати ОСОБА_1 позивачу з 01.05.2018 по 30.09.2018.

Зобов'язати Бердянське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 заборгованість з виплати пенсії за період з 01.05.2018 по 30.09.2018.

Присудити на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І.В. Батрак