Справа № 826/10205/16
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

18 грудня 2018 року

справа №826/10205/16

адміністративне провадження №К/9901/61801/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І. А., Олендера І. Я.,

при секретарі судового засідання Гутніченко А.М.

за участю представників

позивача - Бучинського О. Й., за дов. від 29 жовтня 2018 року

відповідача - Морозова П. В., за дов. від 13 листопада 2018 року № 2474/26-15-10-04-17

Перепелюка О.В., за дов. від 09 лютого 2018 року №78/26-15-10-02-33

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Теміс СМТ» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2018 року у складі судді Кармазіна О. А та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2018 року у складі колегії суддів Кучми А. Ю., Бєлової Л.В., Безименної Н.В. у справі № 826/10205/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Теміс СМТ» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В :

09 березня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Теміс СМТ» (далі - Товариство, платник податків, позивач у справі) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - податковий орган, відповідач у справі), в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 05 квітня 2016 року № , відповідно до якого позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток на 260 221 грн 75 коп. за основним зобов'язанням і на 65 055 грн 44 коп. за штрафними санкціями та № 051261547, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість» на 273 908 грн за основним зобов'язанням та на 68 477 грн за штрафними санкціями, з мотивів безпідставності їх прийняття.

18 травня 2018 року рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій висновувалися з непідтвердження реальності господарських операцій позивача з його контрагентами - Товариствами з обмеженою відповідальністю «Мікас Плюс» та «Сетмаркет» належними і допустимими документами податкового та бухгалтерського обліку, за наслідком яких платником податків протиправно визначено розмір витрат та сформовано податковий кредит з податку на додану вартість за 2012-2014 роки.

17 вересня 2018 року позивачем подано касаційну скаргу до Верховного Суду, в якій платник податків вказує на неповне з'ясування судами попередніх інстанцій обставин, які мають значення для справи. Зокрема, що його контрагенти на момент здійснення операції мали статус платника податку на додану вартість, звертає увагу на відсутність кримінального провадження щодо нього та вважає, що судові рішення ні процесуально, ні документально не вмотивовані, а ґрунтуються виключно на припущеннях.

Платник податків вказує на порушення судами попередніх інстанцій правил оцінки та дослідження доказів, адже ним подано первинні документи на підтвердження реальності операцій у кількості 18 томів, які не досліджено судами, крім того, Товариство зазначає, що у вироці, оціненому судами попередніх інстанцій, не встановлено факт взаємовідносин між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю «Мікас Плюс».

Платник податків посилається на наявність постанови про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_4, який є директором не тільки Товариства з обмеженою відповідальністю «Теміс СМТ», але й «Теміс Трейд», яке в той же період здійснювало господарську діяльність з тими ж контрагентами. До того ж, як вказує позивач, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2016 року залишено без задоволення апеляційну скаргу на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року у справі № 826/22277/15. У цій справі вирішувалося питання щодо правомірності податкових повідомлень-рішень, прийнятих за наслідком аналізу господарських операцій позивача з тими ж самими контрагентами.

Скаржником наводяться й інші доводи, які пов'язані з описом обставин справи. У зв'язку із зазначеним позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

19 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху та надано строк тривалістю десять днів для усунення її недоліків з моменту отримання цієї ухвали.

01 жовтня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за наслідками усунення позивачем недоліків касаційної скарги у встановлений судом строк та витребувано з Окружного адміністративного суду міста Києва справу № 826/10205/16.

Відзив відповідача на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється у відкритому судовому засіданні, відповідно до статті 344 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, в межах доводів касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для часткового задоволення вимог касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення частково не відповідають.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що у лютому 2016 року посадовими особами податкового органу проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мікас Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сетмаркет» за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року, за результатами якої складено акт від 09 березня 2016 року № 39/26-15-14-07-01/32958461 (далі - акт перевірки).

05 квітня 2016 року на підставі акта перевірки та згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України посадовою особою податкового органу винесено спірні податкові повідомлення-рішення.

Податковим повідомленням-рішенням № за порушення вимог статті 134, підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за податковими зобов'язаннями у розмірі 260 221 грн 75 коп. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 65 055 грн 44 коп.

Податковим повідомленням-рішенням № 051261547 за порушення вимог пункту 185.1 статті 185, пункту 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за податковими зобов'язаннями у розмірі 273 908 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 68 477 грн.

Штрафні (фінансові) санкції застосовані податковим органом на підставі пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України.

Склад податкового правопорушення доводиться податковим органом на підставі висновку про нереальність господарських операцій платника податків з Товариствами з обмеженою відповідальністю «Мікас Плюс» та «Сетмаркет».

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 листопада 2012 року між позивачем та Товариствами з обмеженою відповідальністю «Мікас Плюс» (продавець в особі директора ОСОБА_5.) підписано договір поставки № 051112 про постачання товарно-матеріальних цінностей, визначених за заявками покупця (мікросхеми, модулі, дроселі, резистори, роз'єми, перетворювачів та аналогічної продукції вартістю від кілька тисяч гривень та вартістю більше 10000 грн за партію). За умовами договору товар поставляється на склад покупця, оплата проводиться на протязі 90 днів з моменту поставки. Строк дії договору - до 31 грудня 2015 року.

Аналогічного змісту договір підписано 14 грудня 2012 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сетмаркет» № 141122.

За наслідком виконання умов договорів позивачем за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року задекларовано витрат на загальну суму 4 350 150 грн та сформовано податковий кредит на загальну суму 870 030 грн. Податкові повідомлення-рішення прийняті у частині вказаних сум, з врахуванням вимог пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України.

Позиція відповідача щодо нереальності спірних господарських операцій доводиться тим, що позивачем в супереч вимогам пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України, не надано у повному обсязі первинних документів податкового та бухгалтерського обліку господарських операцій, не надано їх і після завершення перевірки (про що податковим органом складено відповідні акти). Ненадання первинних документів зумовило неможливість перевірки виконання обов'язкових умов договорів, факту здійснення поставки та оплати, тощо.

На підтвердження нереальності господарських операцій позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мікас Плюс» податковий орган додатково посилається на обвинувальний вирок Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2015 року у справі № 757/15070/15-к.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що вироком Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/15070/15-к від 31 серпня 2015 року, який набрав законної сили 01 жовтня 2015 року (до проведення перевірки), ОСОБА_5 (директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікас Плюс») визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною п'ятою статті 27, частиною першою статті 205 Кримінального кодексу України, а також частиною п'ятою статті 27, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України.

Розкриваючи об'єктивну сторону злочинного діяння, суд вказав, що починаючи з березня 2012 року ОСОБА_5, діючи умисно з метою прикриття незаконної діяльності невстановлених осіб, достовірно знаючи, що фактично не буде займатись підприємницькою діяльністю, 22 листопада 2012 року здійснила пособництво невстановленим особам у придбанні суб'єкта підприємницької діяльності - Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікас Плюс». ОСОБА_5 достовірно усвідомлювала, що дане підприємство перереєстровується на її ім'я з метою прикриття незаконної діяльності невстановлених осіб. Вказані дії ОСОБА_5 здійснила виключно за грошову винагороду з метою прикриття незаконної діяльності невстановлених осіб, не маючи наміру здійснювати фінансово-господарську діяльність від імені вказаного підприємства, а саме: укладати фінансово-господарські договори з підприємствами-контрагентами щодо купівлі-продажу товарно-матеріальних цінностей, виконання робіт, надання послуг, перераховування /отримання грошових коштів за проведені вищевказані дії з використанням рахунків підприємства тощо.

Касаційна скарга позивача підлягає перегляду в межах доводів та вимог відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі статтею 134 Податкового кодексу України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), на яку посилається податковий орган як на підставу прийняття податкового повідомлення рішення № , визначено, що об'єктом оподаткування, серед іншого, є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. При цьому, витрати, які не враховуються платником податку при визначенні оподатковуваного прибутку, встановлені статтею 139 Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат.

Положеннями пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, надано право платнику податків віднести до складу податкового кредиту, серед іншого, суми податку на додану вартість, що сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання товарів та послуг. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що витрати для цілей формування витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належними і допустимими первинними документами, які відображають реальність господарських операцій позивача з контрагентами, і є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Судами попередніх інстанцій оцінено частково надані суду первинні документи податкового та бухгалтерського обліку за вказаними господарськими операціями на відповідність вимогам, передбаченим статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, що затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704).

Судами попередніх інстанцій не підтверджено факт подальшого використання товару, отриманого в результаті спірних господарських операцій, хоча представником позивача надано належним чином завірені первинні документи первинного та бухгалтерського обліку на підтвердження наявності господарської потреби у таких товарах (послугах), замовлених у контрагентів.

Щодо наявності вироку у кримінальному провадженні

Відповідно до частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діє на момент розгляду справі у судах попередніх інстанцій) вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов'язковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Суд зазначає, що сам факт наявності вироку у кримінальному провадженні не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених вироком, який набрав законної сили, періоду часу, за який такі обставини встановлені, а також конкретної особи та наслідки її дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій, використовуючи цілком правильну аргументацію щодо необхідності комплексного дослідження обставин справи та підтвердження операцій належними та допустимими первинними документами податкового та бухгалтерського обліку, врахували лише, що всі первинні документи, якими обґрунтовується реальність операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мікас Плюс» підписано особою, які не мала на меті здійснення фактичної господарської діяльності. Вказані обставини встановлені вироками, які набрали законної сили.

Разом з тим судами попередніх інстанцій не перевірено у який саме період здійснювалися господарські операції та чи могла ОСОБА_5 укласти вказані договори до моменту, з якого вироком суду підтверджена фіктивність її діяльності.

Судами першої та апеляційної інстанцій також не перевірено чи дотримано податковим органом під час проведення перевірки вимог пункту 36 Підрозділу 10 "Інші перехідні положення" Податкового кодексу України (в редакції що діє з 01 вересня 2015 року), дотримання яких є обов'язковим у разі проведення перевірки з підстав, передбачених підпунктом 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України.

Під час здійснення нового розгляду справи судам необхідно дослідити розрахунок суми податкових зобов'язань та податкового кредиту у розрізі контрагентів.

Відтак, аргументи скаржника щодо ненадання оцінки доводам, викладеним у позові та апеляційній скарзі є доречними з огляду на пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Верховний Суд зауважує, що мета адміністративного судочинства досягається виключно за умови, якщо суд оцінює кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше суди не виконують свої зобов'язання щодо пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що діє після 15 грудня 2017 року) суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

За змістом частин другої та третьої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що діє після 15 грудня 2017 року) обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Враховуючи положення вищенаведених норм, Верховний Суд вважає, що податковим органом не виконано свій обов'язок щодо надання належних доказів в підтвердження наявності підстав прийняття спірних податкових повідомлень-рішень. При цьому, судами першої та апеляційної інстанцій, в порушення принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, не витребувано у сторін документів та інформації, яка стала підставою для обґрунтування таких вимог.

Відповідно до частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що вище встановлені порушення, допущені як судом апеляційної, так і судом першої інстанцій, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 344, 349, пунктом 1 частини 2, частини 4 статті 353, статтями 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Теміс СМТ» задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2018 року у справі № 826/10205/16 скасувати.

Адміністративну справу № 826/10205/16 направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф. Ханова

Судді: І.А. Гончарова

І.Я. Олендер