Справа № 814/1296/18
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/1296/18

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.
Місце ухвалення: м. Миколаїв

Дата складання повного тексту:13.09.18

Судова колегія П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук'янчук О.В.

ОСОБА_1

у звязку з неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, справа розглянута згідно п.2 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_2 адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області про визнання неправомірним та скасування рішення, та зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду (далі Інгульське ОУПФ) України м. Миколаєва Миколаївської області про:

- визнання неправомірним та скасування рішення Інгульського ОУПФ України м. Миколаєва Миколаївської області №2159/02 від 01 лютого 2018 року про відмову в поновленні та виплаті пенсії за віком ОСОБА_3;

- зобовязання Інгульське ОУПФ України м. Миколаєва Миколаївської області поновити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_3 з 29 червня 2016 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що вона є громадянкою України, хоча з виїхала до Ізраїлю на постійне місце проживання. При цьому, маючи страховий стаж, та враховуючи той факт, що при виїзді за кордон, позивачу починаючи з 2016 року і станом на час звернення до суду відповідачем не була призначена та не виплачувалась пенсія за віком, на яку вона має право відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". 07 жовтня 2009 року Конституційним судом України було прийнято рішення яким визнано положення п.2 ч.1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не конституційними, а від так пенсіонерові громадянину України державні органи ПФ України повинні нараховувати та виплачувати пенсію не залежно де саме фактично проживає громадянин, який досяг пенсійного віку. У зв'язку з чим, просила суд зобовязати відповідача призначити та виплачувати їй пенсії за віком починаючи з 29 червня 2016 року.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що під час звернення позивачки, між Україною та Ізраїлем не було укладено відповідного міжнародного договору, а від так, позивач має право на отримання пенсії як громадянка України, але за умови наявності ратифікованого міжнародного договору. Крім того, представником позивача до Інгульського ОУПФ України не було надано усіх необхідних документів, зокрема заява про призначення пенсії подається до пенсійного фонду особисто заявником з пред'явленням паспорту або іншого документу, що посвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік, а тому відповідачем відмовлено в призначенні пенсії позивачу. Також, відповідач в запереченнях проти позову зазначає, що позивачем пропущено шестимісчний строк для звернення до суду, а в позовній заяві не вказано будь-яких поважних причин такого пропуску.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що при зверненні до відповідача із заявою для призначення пенсії, представником позивача надано відповідну заяву, підписану ОСОБА_4, особа якої посвідчена посвідченням особи та була засвідчена нотаріусом в державі Ізраїль, підпис та повноваження якого підтверджені печаткою апостиль, відповідно до Гаазької конвенції, до якої приєдналася Україна 23 грудня 2003 року. Отже, позивач вважає, що заява про призначення пенсії подана відповідно до норм чинного законодавства України.

Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року позов ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, Кфар Саба, Ізраїль, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Інгульського ОУПФ України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський , 55-е, м. Миколаїв, 54018, ) задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано рішення Інгульського ОУПФ України м. Миколаєва Миколаївської області № 2159/02 від 01 лютого 2018 року про відмову в поновленні пенсії за віком ОСОБА_3

Зобовязано Інгульське ОУПФ України м. Миколаєва Миколаївської області () поновити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) з 23 листопада 2017 року .

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про зміну судового рішення в звязку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги:

- в порушення норм процесуального права суд першої інстанції не вважав обов'язковим застосування норм спеціального законодавства щодо строків звернення до суду, а саме ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", хоча дані норми є пріоритетними у порівнянні з нормами КАС України;

- враховуючи неправомірність поведінки відповідача, та враховуючи положення ч.2 ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у відповідності з якими пенсія повинна бути виплачена "... з нарахуванням компенсації втрати частини доходів", відповідні пенсійні виплати мають бути поновлені, нараховані і виплачені позивачу з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

У відзиві Інгульського ОУПФ України м. Миколаєва Миколаївської області на апеляційну скаргу вказується, що суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що адміністративний позов має бути задоволений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 122 КАС України, тобто з 23 листопада 2017 року, оскільки позов поданий до суду 23 травня 2018 року. Крім того, питання розміру пенсії вирішується органом Пенсійного фонду України на підставі наявних в нього відомостей про пенсіонера, з урахуванням його страхового стажу. Враховуючи той факт, що позивачем оскаржується саме відмова у поновленні пенсії, а не її розмір, вважає, що позовна вимога щодо поновлення виплати пенсії в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність задоволенню не підлягає.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції.

ОСОБА_3, громадянка України ІНФОРМАЦІЯ_1. З 29 грудня 2015 року виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль. До виїзду за кордон проживала за адресою: вул. Паркова (Олійника), 24/2, кв.40, м. Миколаїв, держава Україна.

25 січня 2018 року позивач через свого представника звернулась до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком.

09 лютого 2018 року представнику позивача надано відповідь від 01 лютого 2018 року за №2159/02, в якій позивачу відмовлено в поновленні та виплаті пенсії через те, що позивачем не надано до управління Пенсійного фонду документ, що засвідчував би місце проживання (реєстрації) в Україні.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив права позивача, оскільки відсутні правові підстави для припинення виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне проживання в держави, з якими Україною не укладено міжнародні договори, що врегульовують питання пенсійного забезпечення таких осіб. Разом з тим, вимоги позивача підлягають задоволенню в межах шестимісячного строку звернення до суду.

Крім того, позовні вимоги щодо індексації пенсії задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведені, та ч.2 ст. 42 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" передбачене щорічне проведення індексації. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо компенсації втрати частини доходів, оскільки виплату пенсії слід поновити з 23 листопада 2017 року, та законодавством передбачене щорічне проведення індексації.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, п.2 ч.1 ст. 49, ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст.ст. 1, 2, 3, 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", якими регулюються правовідносини між сторонами.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 п.2 ч.1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п. 51 цього рішення).

Отже, судова колегія приходить до висновку, що позивач як громадянка України має право на виплату призначеної їй пенсії.

Відповідно до п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління пенсійного Фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року (далі Порядок №22-1) заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Відповідно до п.2.9. Порядку №22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

При зверненні до відповідача представником позивача було надано особисту заяву ОСОБА_3 про поновлення пенсії, яка була нотаріально засвідчена та апостильована. До заяви додані всі необхідні оригінали документів для огляду та засвідчення копій, що підтверджується штампом УПФ України від 25 січня 2018 року на супровідному листі. Також в матеріалах справи міститься копія пенсійного посвідчення позивача № від 06 жовтня 2010 року, копія посвідчення "Ветерана праці" серії Ж №388247 від 12 серпня 2010 року. Таким чином, позивач звернулась до відповідача згідно чинного законодавства.

Стосовно строків звернення до суду, судова колегія зазначає наступне.

Проте відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 24 квітня 2018 року у справі №127/15035/17 та від 12 червня 2018 року у справі №577/50/17 зазначив, що спори, які виникають у цій категорії справ, повинні вирішуватись з урахуванням норм процесуального права у межах шестимісячного строку звернення до суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що адміністративний позов має бути задоволений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 122 КАС України, тобто з 23 листопада 2017 року, оскільки позов поданий до суду 23 травня 2018 року.

Стосовно доводів апелянта щодо необхідності проведення індексації пенсії і нарахування компенсації втрати частини доходів, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вказаного Закону зазначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Статтею 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пунктом 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі Порядок №159) передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.

Згідно з п. 3 Порядку № 195, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);

- соціальні виплати (допомога сім'ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до п.4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

З системного аналізу вищезазначених норм права, встановлено, що компенсації підлягають нараховані грошові доходи, зазначені у п.3 Порядку №159, разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, у разі затримки їх виплати на один і більше календарних місяців.

Таким чином, компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, тобто право на компенсацію позивач набуває в момент отримання доходу.

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що позивач просить нарахувати компенсацію на ще не виплачені суми пенсії, що не підпадає під визначення доходів, передбачених Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", за порушення строків виплати яких сплачується компенсація.

За таких обставин, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Суд апеляційної інстанції не змінює розподіл судових витрат (ст.ст. 139-143 КАС України).

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, п.2 ч.5 ст. 328 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 14 грудня 2018 року.

Головуючий: ОСОБА_5
Суддя: Суддя: ОСОБА_1 ОСОБА_2