Справа № 826/14340/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 грудня 2018 року № 826/14340/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бершка Україна»

про стягнення заборгованості в розмірі 1 019 385,22 грн.

В С Т А Н О В И В:

Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі по тексту- позивач, Фонд) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бершка Україна» (далі по тексту – відповідач, ТОВ «Бершка Україна»), в якому просить:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бершка Україна» на користь Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкцій у розмірі 961 684 (дев’ятсот шістдесят одна тисяча шістсот вісімдесят чотири) гривень 22 коп.;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бершка Україна» на користь Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів пеню 57 701 (п’ятдесят сім тисяч сімсот одна грн. 00 коп.).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», що полягає у не працевлаштуванні інвалідів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.09.2018 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 28.09.2018.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що позивачем були виконані вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо прийняття заходів для працевлаштування інвалідів, доказів того, що підприємство не створило робочі місця для інвалідів, відмовляло інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавало державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно звітувало Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України позивачем не надано.

Через канцелярію до суду від сторін надійшли клопотання про проведення підготовчого засідання за їх відсутності, у зв'язку з чим фіксування підготовчого засідання 28.09.2018 не здійснювалось.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті 06.11.2018.

В судове засідання 06.11.2018 прибули представники позивача та представник відповідача.

Представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити позов.

Представник відповідача зазначив, що проти заявлених позовних вимог заперечує, та просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Окрім того, звернувся до суду з клопотанням про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Заслухавши думку сторін та закінчивши з’ясування обставин справи та перевірку їх доказами, суд ухвали подальший розгляд справи продовжити у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

У позовній заяві Фонд зазначає, що ТОВ «Бершка Україна» було зобов’язане працевлаштувати 7 осіб з інвалідністю, однак жодної особи не було працевлаштовано.

Враховуючи, що відповідачем допущено порушення вимог статей 18, 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», вказане має наслідком застосування відповідальності у вигляді сплати адміністративно-господарських санкцій.

Керуючись положеннями статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» позивачем було розраховано розмір адміністративно-господарських санкцій, що нібито підлягають стягненню з відповідача та становлять 961 684.22 грн., а також пені на суму 57 701,00 грн.

Вказана заборгованість виникла у відповідача, у зв’язку з тим, що відповідно до звіту ТОВ «Бершка Україна» середньооблікова кількість працівників облікового складу підприємства у 2017 році становила 179 осіб, відповідно до 4% нормативу на підприємстві повинно бути працевлаштовано 7 осіб з інвалідністю, однак відповідачем не працевлаштовано жодної особи з інвалідністю. Таким чином, за не заміщення 7 робочих місць призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, відповідач до 15.04.2017 повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 961 684,22 грн. виходячи з наступного розрахунку :

1. Середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу - 179 осіб.

2. Кількість осіб з інвалідністю-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» - 7 осіб.

3. Фонд оплати праці штатних працівників, тис. грн. - 24 591,64 грн.

4. Середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) - 0 осіб.

5. Кількість незайнятих робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, одиниць: 7-0 = 7.

6. Середня річна заробітна плата штатного працівника, грн.: (24591,64 : 179)* 1000 = 137 383,46 грн.

Сума адміністративно-господарських санкцій, грн.: 137 383,46 грн. х 7 осіб = 961 684, 22 грн.

Розрахунок пені станом на 25.07.2018р.

1. Ставка НБУ (з 13.07.2018р.) - 17,5%.

2. Кількість днів у поточному році - 365 днів.

3. Одноденний розмір пені -17,5% х 120 /100 / 365=0,06.

4. Кількість днів прострочення з 17.04.2018р. по 25.07.2018р.(включно) - 100 днів.

5. Сума пені за один день прострочення: 961 684,22 грн х 0.06% = 577,01 грн.

6. Сума пені, яка підлягає до сплатити; 577,01 х 100 дн. = 57. 701.00грн.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Бершка Україна» є юридичною особою, роботодавцем, який, відповідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», зобов'язаний створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 №70 затверджено Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування.

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Форма звіту передбачена Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 №42 «Про затвердження форми звітності №10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» та Інструкції щодо заповнення форми звітності №10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів».

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2017 рік був поданий відповідачем до Фонду 21.02. 2018.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов'язані подавати інформацію про попит на робочу силу (вакансії) до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 №316 затверджено Форму звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» і Порядок подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

Згідно пункту 5 розділу 1 зазначеного Порядку форма №3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії.

З матеріалів наявних у справі вбачається, що відповідач впродовж 2017 року подавав звітність за формою №3-ПН до Київського міського центру зайнятості, зокрема:

1. Звіт ТОВ «Бершка Україна» за формою №3-ПН про наявність 7 вакансій для осіб з інвалідністю станом на 27.01.2017;

2. Звіт ТОВ «Бершка Україна» за формою №3-ПН про наявність 8 вакансій для осіб з інвалідністю станом на 01.03.2017;

3. Звіт ТОВ «Бершка Україна» за формою №3-ПН про наявність 8 вакансій для осіб з інвалідністю станом на 31.03.2017;

4. Звіт ТОВ «Бершка Україна» за формою №3-ПН про наявність 8 вакансій для осіб з інвалідністю станом на 28.04.2017;

5. Звіт ТОВ «Бершка Україна» за формою №3-ПН про наявність 8 вакансій для осіб з інвалідністю станом на 31.05.2017;

6. Звіт ТОВ «Бершка Україна» за формою №3-ПН про наявність 8 вакансій для осіб з інвалідністю станом на 30.06.2017;

7. Звіт ТОВ «Бершка Україна» за формою №3-ПН про наявність 8 вакансій для осіб з інвалідністю станом на 31.07.2017;

8. Звіт ТОВ «Бершка Україна» за формою №3-ПН про наявність 8 вакансій для осіб з інвалідністю станом на 31.08.2017;

9. Звіт ТОВ «Бершка Україна» за формою №3-ПН про наявність 8 вакансій для осіб з інвалідністю станом не 28.09.2017;

10. Звіт ТОВ «Бершка Україна» за формою №3-ПН про наявність 9 вакансій для осіб з інвалідністю станом на 31.10.2017;

11. Звіт ТОВ «Бершка Україна» за формою №3-ПН про наявність 9 вакансій для осіб з інвалідністю станом на 30.11.2017;

12. Звіт ТОВ «Бершка Україна» за формою №3-ПН про наявність 9 вакансій для осіб з інвалідністю станом на 28.12.2017.

Подання звітів про наявність вакансій за формою №3-ПН і звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за формою №10-ПІ є доказами вчинення відповідачем всіх необхідних дій для виконання передбачених законодавством зобов'язань зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю, а також з пошуку осіб з інвалідністю з метою забезпечення їх працевлаштування.

При цьому, Фонд соціального захисту інвалідів або Київський міський центр зайнятості не направляли до ТОВ «Бершка Україна» осіб з інвалідністю для працевлаштування.

До позовної заяви не додано доказів звернення осіб з інвалідністю безпосередньо до відповідача з метою працевлаштування, а також відмови відповідача будь-якій особі з інвалідністю у працевлаштуванні.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Положеннями частини четвертої статті 18 Закону передбачено, що особам з інвалідністю, які не мають змоги працювати на підприємствах, в установах, організаціях, державна служба зайнятості сприяє у працевлаштуванні з умовою про виконання роботи вдома.

Аналіз вищевказаних положень Закону дає підстави дійти висновку про те, що нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов’язок по забезпеченню певної кількості місць для працевлаштування інвалідів, що не супроводжується обов’язком пошуку інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця. Такий обов’язок покладено на органи працевлаштування, вказані у частині першій статті 18 Закону.

Відповідно до пунктів 1.3 та 2.1 Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» передбачено, що роботодавці подають інформацію до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті незалежно від місцезнаходження. Форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Верховний Суд у справі №825/1276/16 (провадження №К/9901/12232/18) дійшов висновку, що до обов'язків роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування, крім створення відповідних робочих місць, відноситься також надання Державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації такого працевлаштування, і саме подання такої інформації (звітність форми №3-ПН) за всі місяці відповідного року може свідчити про вчинення роботодавцем усіх необхідних дій для працевлаштування інвалідів, і, відповідно, про наявність підстав для звільнення від відповідальності, передбаченої статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Будь-які інші дії роботодавців не виправдовують та не звільняють від відповідальності за порушення правил господарської діяльності.

Частинами першою та другою статті 19 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації.

Частиною першою статті 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Серед переліку адміністративно-господарських санкцій, встановленого у частині першій статті 239 Господарського кодексу України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб'єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Отже, законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Разом з тим, законом передбачено випадки, у яких суб'єкт господарювання звільняється від відповідальності за вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Загальні засади відповідальності учасників господарський відносин, зокрема і підстави для звільнення від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що передбачені адміністративно-господарські санкції), регламентовано главою 24 Господарського кодексу України (Загальні засади відповідальності учасників господарських відносин).

Так, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зі змісту частини другої статті 218 Господарського кодексу України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).

Отже, суб'єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Тому у даному випадку судом досліджено, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, яке полягає у не забезпеченні середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 18-1 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України від 05.07.2012 №5067-VІ «Про зайнятість населення», що набрав чинності з 01.01.2013, роботодавці зобов'язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Вказане питання врегульоване з прийняттям Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 №316.

Згідно з Наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 №316 форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Наказ Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 №316 набрав чинності 12.07.2013, а тому з цієї дати встановлено обов'язок підприємств подавати форму 3-ПН не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії.

Тобто, на час спірних правовідносин законодавство не встановлювало обов'язку підприємств подавати форму 3-ПН щомісячно чи з будь-якою іншою періодичністю. Натомість, існував обов'язок підприємств одноразово подавати форму 3-ПН, а саме не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії.

Відповідач подав звітність форми №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» за 2017 рік вперше 27 січня, тим самим вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення правопорушення.

Також, судом встановлено про відсутність доказів безпідставної відмови інвалідам, які самостійно зверталися до відповідача з метою працевлаштування.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У розумінні частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглядаючи клопотання представника відповідача щодо вирішення питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено частиною першою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною третьою статті статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суд звертає увагу, що у наданих представником відповідача акті надання послуг від 06.11.2018 та звіті про деталізований обсяг наданих послуг від 06.11.2018 не зазначено погодинного розрахунку вартості наданих послуг, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2018 у справі №569/17904/17 зазначив, що в підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Таким чином, враховуючи вимоги статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, та позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано достатніх доказів на підтвердження понесених ними витрат на професійну правничу допомогу, а тому відмовляє у стягненні таких витрат.

Керуючись статтями 77, 78, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бершка Україна» про стягнення заборгованості в розмірі 1 019 385,22 грн - відмовити повністю.

2. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Бершка Україна» у задоволенні клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу з Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова