Справа № 814/1080/18
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/1080/18

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

доповідача, судді: Димерлія О.О.

суддів: Коваля М.П., Єщенка О.В.

за участю секретаря: Сінчі А.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області про визнання незаконною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії, -

УСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Миколаївській області з невиплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 21.07.2008 року до 19 листопада 2017 року, зобов'язати відповідача виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 21.07.2008 року по 19.11.2017 року, забезпечивши компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що Головне управління Національної поліції в Миколаївській області в порушення вимог ст. 47 Кодексу законів про працю України несвоєчасно видало йому трудову книжку, у зв'язку із чим зобов'язано виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 21.07.2008 року по 19.11.2017 року.

За наслідками розгляду зазначеної справи Миколаївським окружним адміністративним судом 03 серпня 2018 року прийнято рішення про відмову у задоволенні вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом зазначено, що затримка видачі трудової книжку відбулася не з вини УМВС України в Миколаївській області, а в наслідок дії самого позивача, який з 02.07.2008 року не виходив на службу, за трудовою книжкою до відповідача не звертався, протягом 2009-2017 років перебував у розшуку.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Зокрема апелянт вважає, що його перебування у розшуку в період 2007-2017 років а також звернення 19.10.2017 року з вимогою про видачу трудової книжки жодним чином не зменшує та не усуває вину УМВС України в Миколаївській області щодо невиконання вимог ст. 235 КЗпП України та п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників N 58 від 29.07.1993 р.

Порушення процесуального права, на думку позивача, полягає в невиконанні судом вимог ч. 6 ст. 48 КАС України щодо розгляду адміністративної справи спочатку після залучення другого відповідача, а також у невиконанні приписів ч. 5 ст. 246 КАС України щодо зазначення в резолютивній частині рішення висновку суду щодо кожної з позовних вимог а також не вирішення позовної вимоги відносно Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Перевіряючи повноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, протягом періоду з 15.08.2003 по 21.07.2008 проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській та має спеціальне звання лейтенанта міліції.

04.07.2008 року начальником Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області затверджено висновок за матеріалами службової перевірки за фактом невиходу ОСОБА_1 на службу 2, 3 та 4 червня 2008 року.

Розслідуванням встановлено, що з 02.07.2008 ОСОБА_1 не виходить на службу, на телефонні дзвінки не відповідає, за своїм постійним місцем проживання не знаходиться. Про причини неявки на роботу нікому не повідомляв.

21.07.2008 року наказом УМВС України в Миколаївській області №106 о/с лейтенанта міліції ОСОБА_1 оперуповноваженого СКР Заводського РВ ММУ звільнено за п. 64 «є» (за порушення дисципліни) у запас Збройних сил.

25.07.2008 року прокуратурою Заводського району м. Миколаєва порушено кримінальну справу №08530029 стосовно ОСОБА_1 та інших осіб, за ознаками злочину, передбаченого ст.365 КК України.

04.02.2009 року кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 зупинено на підставі п.1 ст.206 КПК України у зв'язку з невстановленим місцезнаходженням обвинуваченого.

06.07.2009 Заводським РВ ММУ УМВС України заведено ОРС «Розшук» щодо розшуку ОСОБА_1

12.05.2017 року розшук ОСОБА_1 припинено у зв'язку з встановленням місцезнаходження.

19.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області із заявою про надання виписки з наказу про звільнення від 21.07.08 та трудової книжки.

31.10.2017 року ГУНП в Миколаївській області надав на адресу позивача копію наказу про звільнення №106/ос від 21.07.08, а також трудову книжку з атестатом про середню загальну освіту з додатком до нього.

ОСОБА_1 отримав зазначені документи 20.11.17, про що свідчить його підпис на його заяві від 19.10.2017 року.

Відповідно до ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ст.235 Кодексу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.93, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Враховуючи, що ОСОБА_1 на день його звільнення був відсутній на робочому місці, та взагалі його місце знаходження не було відомо до 17.05.2017 року, оскільки він знаходився у розшуку та переховувався від слідства, УМВС України в Миколаївській області не мало можливості видати йому весь цей час трудову книжку, або направити її за адресою його проживання поштою.

У будь-якому випадку, відповідно до ст.235 Кодексу середній заробіток за час вимушеного прогулу стягується з роботодавця лише за умови його вини у затримки видачі трудової книжки.

У цьому випадку затримка видачі трудової книжку відбулася не з вини УМВС України в Миколаївській області, а в наслідок дії самого позивача, який з 02.07.2008 не виходив на службу, за трудовою книжкою до відповідача не звертався, протягом 2009-2017 років перебував у розшуку.

За першою вимогою позивача, трудова книжка йому була видана.

У апеляційній скарзі апелянт посилається на п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінюста, Міністерства соціального захисту населення, Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 та стверджує, що вина Відповідачів у несвоєчасності видачі трудової книги доводиться тим, що вони у зв'язку із відсутністю на роботі ОСОБА_1 у день звільнення не направили йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Однак таке твердження є помилковим, бо не підтверджується жодним доказом у справі, оскільки вини Головного управління Національної поліції в Миколаївській області у несвоєчасній видачі трудової книги не може бути взагалі, бо Закон покладає обов'язок видачі трудової книги і виплату середнього заробітку у разі її затримки тільки на роботодавця. Позивач ніколи не перебував у трудових відносинах із Головним управлінням Національної поліції, а тому вимога позивача про стягнення з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області середнього заробітку є незаконною.

Також твердження про не направлення Ліквідаційної комісією Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області письмового повідомлення про необхідність отримання трудової книги не доведено позивачем будь-якими доказами. УМВС України в Миколаївській області може і направляв таке повідомлення, але усі докази за спливом строку зберігання знищено. У будь-якому разі відсутність нагадування про необхідність забрати що робив Відповідач-2 до часу звернення із запитом ОСОБА_1. до Відповідача-1.

Також апеляційний суд не погоджується х посиланнями позивача на те, що він не знав, що звільнений, оскільки відповідно до повідомлення заступника голови ліквідаційної комісії УМВС України в Миколаївській області від 11.06.2018 року № 887/28-2018 вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 проведений у липні 2008 року. Більше грошове забезпечення із зазначеної дати йому не виплачувалось.

Таким чином, ОСОБА_1, не отримуючи зарплату з липня 2008 року та не з'являючись на роботу до Заводського РВ ММУ УМВС не міг не знати, що він не працює.

Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Затримка у видачі відповідно до Інструкції повинна бути зафіксована у трудовій та про неї повинен видаватися наказ. З огляду на те, що зазначені докази відсутні, а тому позивачем не доведено зазначених ним обставин і не має підстав для виплати компенсації

Обставини, встановлені у цій справі, свідчать про те, що ОСОБА_1 у день звільнення за трудовою книгою з місця його роботи до Відповідача-2 не прийшов, а в подальшому зник із місця постійного помешкання та перебував у розшуку, чим унеможливив Відповідача виконати свої обов'язки, а також свідомо відмовився від отримання документу, не звертався за документами до останнього.

Позивач просить визнати бездіяльність по невиплаті середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книги, але він по-перше не звертався із запитом про виплату, що також вказує про відсутність бездіяльності, а тому відсутнє і порушене право позивача.

Таким чином, як Головне управління Національної поліції в Миколаївській, так і УМВС України в Миколаївській області, не допустили жодної бездіяльності по відношенню до позивача, про що правомірно зазначено судом першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 350 КАС України не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а рішення або ухвала суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 308, 315, 316, 321, 325 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області про визнання незаконною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14.12. 2018 року.

Головуючий суддя Димерлій О.О.
Судді Єщенко О.В. Коваль М.П.