Справа № 815/5587/17
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2018 р. м.ОдесаСправа № 815/5587/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Судова колегія П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Яковлєва О.В.,

суддів Градовського Ю.М., Крусяна А.В.

при секретарі Кучмій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, до вимог якої приєдналась ОСОБА_2, а також апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1, які діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, до Державної міграційної служби України, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачі звернулись до суду з позовом у якому заявлено вимоги Державній міграційній службі України, а саме: визнання протиправним та скасування рішення № 392-17 від 13 жовтня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнання протиправним та скасування рішення № 394-17 від 13 жовтня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання прийняти рішення про визнання позивачів біженцями, або особами, які потребують додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2018 року позовні вимоги задоволено частково, а саме: визнано протиправними та скасовано рішення про відмову у визнанні позивачів біженцями, або особами, які потребують додаткового захисту; зобов'язано повторно розглянути заяви позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 та Державною міграційною службою України подано апеляційні скарги з яких вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просять скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, відповідно до їх позовних вимог та заперечень.

Вимоги апеляційної скарги позивача обґрунтовано тим, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог, в частині вимог про зобов'язання міграційного органу прийняти рішення про визнання позивачів біженцями, або особами, які потребують додаткового захисту, так як оскаржуваним судовим рішенням встановлено обставини, які є безумовною підставою для надання їм відповідного статусу.

При цьому, позивач вважає, що судом першої інстанції безпідставно не надано належної правової оцінки наявній у матеріалах справи інформації по країні їхнього походження, а як наслідок не надано їм статусу біженців.

Між тим, до вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 приєдналась ОСОБА_2

В свою чергу, вимоги апеляційної скарги міграційного органу обґрунтовано тим, що є помилковим висновок суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог, так як позивачі не відповідають встановленим законодавством критеріям для надання їм статусу біженців, або осіб, що потребуються додаткового захисту, так як звернення позивачів за захистом в Україні обумовлене виключно спробою уникнути кримінального покарання за вчинений злочин у країні походження.

При цьому, до моменту вступу у заборонену в РФ організацію «Хізб ут-Тахрір» позивачі не зазнавали жодних утисків від влади, зокрема, за політичними та релігійними переконаннями.

В даному випадку, міграційний орган вважає, що вступаючи у заборонену організацію позивачі мали розуміти протиправний характер своїх діянь, а як наслідок нести встановлену законом відповідальність.

Крім того, міграційним органом наголошено, що релігійно-екстремістська політична організація «Хізб ут-Тахрір» має антидемократичні цінності, причетна до терористичної діяльності та має на меті порушити територіальну цілісність України, шляхом створення єдиної ісламської держави, зокрема, на території України.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подані апеляційні скарги не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, є громадянкою Російської Федерації, за національністю - росіянка, за віросповіданням - мусульманка. При цьому, заміжня з 25 жовтня 2012 року за гр. РФ ОСОБА_1.

На території Російської Федерації, починаючи з 2013 року ОСОБА_2 є членом партії «Хізб ут -Тахрір», в якій займалася проведенням закликів до ісламу, закликів до встановлення так названої «ісламської держави», отриманням та поширенням знань про іслам, організацією та проведенням зборів членів партії (хала катів).

При цьому, 22 березня 2016 року стосовно позивача порушено кримінальну справу за звинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації.

В свою чергу, 15 липня 2016 року позивач автомобілем виїхала з Російської Федерації в напрямку до України та потрапила на територію України 21 липня 2016 року, нелегально.

На території України ОСОБА_2 22 серпня 2016 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою-анкетою № 170 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом № 166 ГУДМС України в Одеській області від 31 серпня 2016 року, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту на гр. Російської Федерації ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № 2016OD0140.

Рішенням Державної міграційної служби України № 392-17 від 13 жовтня 2017 року ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні.

В свою чергу, ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, за національністю - росіянин, за етнічною належністю - татарин, за віросповіданням - мусульманин.

На території Російської Федерації, починаючи з 2016 року ОСОБА_1 є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», з 2011 року почав відвідувати збори даної партії, де отримував відповідне звання, після займався вивченням та подальшим поширенням Ісламу в розумінні представників партії «Хізб ут-Тахрір», організацією релігійних свят. Позивач ніколи не притягався на Батьківщині до кримінальної або адміністративної відповідальності.

15 липня 2016 року позивач разом із дружиною автомобілем виїхав з Російської Федерації в напрямку до України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 22 серпня 2016 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою-анкетою №169 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом №165 ГУДМС України в Одеській області від 30 серпня 2016 року, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту на гр. Російської Федерації ОСОБА_1.

Проте, рішенням Державної міграційної служби України № 394-17 від 13 жовтня 2017 року ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (Том ІІІ, аркуш справи 21).

Не погоджуючись з отриманими відмовами позивачі звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок про часткове задоволення позовних та зобов'язано міграційний орган повторно розглянути звернення позивачів, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Крім того, Пленумом Вищого адміністративного суду України прийнято постанову № 1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні».

Пунктом 23 якої наголошено, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивачі звернулись до міграційного органу на території України із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

При цьому, згідно наданої позивачами інформації вони є громадянами Російської федерації, які не можуть та не бажають користуватися захистом своєї країни, оскільки зазнають на її території переслідувань за членство в релігійно-політичній організації «Хізб ут-Тахрір».

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що участь позивачів у вищевказаній організації підтверджена зібраними матеріалами справи та не заперечується міграційним органом.

В даному випадку, міграційний орган вважає, що членство позивачів в забороненій на території Російської федерації організації «Хізб ут-Тахрір», а також відповідне кримінальне переслідування, не є підставою для надання захисту в Україні, так як особи свідомо вчиняли злочинні дії.

Між тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, політична партія «Хізб ут-Тахрір» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників.

Крім того, «Хізб ут-Тахрір» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу та має послідовників на території України, зокрема, в АР Крим.

При цьому, «Хізб ут-Тахрір» не заборонена на території України та є забороненою, як терористична організація, в РФ, рішенням Верховного Суду РФ від 14 лютого 2003 року № ГКПИ 03-116.

В свою чергу, колегія суддів вважає, що відсутність офіційної реєстрації організації «Хізб ут-Тахрір» в Україні не свідчить про її заборону в Україні.

Тому, враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що «Хізб ут-Тахрір» є не пов'язаною з тероризмом ісламською релігійно-політичною організацією, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Разом з тим, відмовляючи позивачам у визнанні їх біженцем, або особами які потребують додаткового захисту, міграційним органом не встановлено всі факти, що стосуються країни походження позивачів на момент прийняття оскаржуваних рішень, в томі числі закони та інші нормативно-правові акти країни походження і порядок їх застосування, зокрема, Кримінального кодексу РФ щодо покарань за екстремістську діяльність.

Внаслідок чого, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що політичні переконання позивачів можуть стати наслідком ув'язнення у разі повернення до країни свого походження, а як наслідок зроблено вірний висновок про необхідність повторного розгляду заяви позивачів міграційним органом.

При цьому, при повторному розгляді заяви міграційним органом необхідно врахувати чисельні джерела інформації по країні походження позивачів, зокрема щодо переслідування та затримання в РФ членів «Хізб ут-Тахрір», що не відповідає цінностям демократичного суспільства.

В свою чергу, колегія суддів не приймає аргументи апеляційної скарги позивача щодо необхідності зобов'язати міграційний орган прийняти рішення про визнання позивачів особами, що потребують додаткового захисту, так як задовольняючи відповідні вимоги суд втрутиться у дискреційні повноваження відповідного суб'єкта владних повноважень.

При цьому, під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

В даному випадку, адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень не може втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень.

Між тим, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Тому, саме до дискреційних повноважень ДМС України належить вирішення питання щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаний висновок колегії суддів відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 25 жовтня 2018 року (справа №815/2691/15).

В свою чергу, судова колегія вважає, що судом першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допущено, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, до вимог якої приєдналась ОСОБА_2, а також апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2018 року - без змін.

Судові витрати, а саме сплачений Державною міграційною службою України судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Державну міграційну службу України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складання повного судового рішення, відповідно до вимог ст. 243 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 12 грудня 2018 року.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: Ю.М. Градовський

А.В. Крусян