Справа № 2540/2714/18
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2540/2714/18 Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві, у порядку ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційну скаргу Громадянина Йорданії ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року (повний текст рішення виготовлено 25.09.18) у справі за адміністративним позовом Громадянина Йорданії ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач, Громадянин Йорданії ОСОБА_1, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:

- скасувати Наказ Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області № 38 від 14.05.2018;

- зобовязати Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області прийняти рішення про оформлення документів про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи. Зокрема, апелянт зазначає про те, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю буде загрожувати реальна небезпека, і що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через ситуацію поширеного насильства та систематичного порушення прав людини у Йорданії.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з'явилися (т.2 а.с.20, 23). Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що громадянин Йорданії ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 06.04.2018, в якій зазначено, що останній був змушений залишити країну свого постійного проживання через те, щоіснує загроза з боку іншого клану.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, завідувачем сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС в Чернігівській області складено висновок від 14.05.2018, яким вважали за доцільне відмовити громадянину Йорданії ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, заява якої є очевидно необгрутнованою.

14.05.2018 Управлінням Державної міграційної служби України у Чернігівській області прийнято наказ № 38 про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового заходу», як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону.

Позивачем від Управлінням Державної міграційної служби України у Чернігівській області отримано повідомлення № 47 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог та зазначив, що матеріали особової справи позивача носять сумнівний і недостовірний характер, оскільки суперечать один одному в цілому і окремо, та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Йорданії добровільно і його побоювання стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджуються.

Даючи правову оцінку викладеним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань

Частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року стосовно статусу біженця) Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців( далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про надання їй статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загально поширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як вбачається з матеріалів особової справи, в заяві-анкеті позивач зазначив, що до країни походження, а саме Йорданія, не може повернутися через побоювання зазнати насильство з боку іншого клану.

Вказував, що в Україну позивач прибув у травні 2015 року повітряним транспортом на підставі туристичної візи. Документи, які підтверджують його особу, відсутні.

Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження викладених в заяві обставин щодо існування загрози його життю на батьківщині.

Також, при проходженні співбесіди позивач зазначав, що він не був членом жодної релігійної, військової чи громадської організації та не зазнавав переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичних поглядів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що значна тривалість проміжків часу між прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про надання статусу біженця, в даному випадку, також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Так, позивач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 20.04.2018, тобто, через 3 роки після приїзду на територію України та лише через рік після прийняття стосовно нього судом рішення про примусове видворення за межі території України та поміщення до ПТПІ (04.05.2017 постановою Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/5776/17 примусово видворений за межі території України із поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні Державної міграційної служби України).

Відтак, жодних аргументованих свідчень щодо наявності факту переслідування в країні походження за конвенційними ознаками, а так само побоювань стати жертвою таких переслідувань позивач не надав.

Крім того, свідчення позивача щодо переслідувань в Йорданії спростовуються фактом його безперешкодного виїзду з країни в 2015 році та даними, отриманими від сектору Міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, про те, що останній не перебуває у міжнародному розшуку.

Щодо посилання позивача на інформацію по країні походження та яка свідчить про небезпечний стан для населення, колегія суддів зазначає про таке.

Йорданське Хашимітське Королівство - це арабська держава Близького Сходу, більшість населення якої сповідує іслам сунітського шафіїтського напрямку.

Йорданія є правовою державою зі специфічними звичаями, повязаними з релігією. Проте, в цій країні працює дієва система правоохоронних та судових органів. Захист прав людини гарантується національним законодавством, а кожен, хто вважає, що його права були порушені, має право звертатися до Касаційного суду Йорданії в місті Амані, Європейського суду з прав людини та комітету Організації обєднаних націй з прав людини.

За оцінками різних правозахисних організацій, Йорданія займає найкращі позиції в регіоні серед інших близькосхідних країн по дотриманню прав людини. Проте, є все ще декілька проблем, які викликають деяке занепокоєння - це адміністративні затримання та так звані «вбивства честі».

Крім того, на території Йорданії не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підгрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Таким чином, матеріали особової справи з урахуванням інформації про країну походження та заявлених позивачем обставин надають підстави стверджувати про відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, а також, що не існує розумної можливості того, що саме заявнику буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв у відповідності з Законом та міжнародними правовими актами, у межах своєї компетенції.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог Громадянина Йорданії ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування рішення.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а обставини справи повністю відповідають висновкам суду.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Йорданії ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст складено - 12.12.18.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма