Справа № 620/3755/18
Суддя: Клопот С.Л.
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2018 року м. Чернігів Справа № 620/3755/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Клопота С.Л.,

за участю секретаря Єгунової О.М.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Леонової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області та просить:

1) визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугою років згідно пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ;

2) зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області провести обчислення йому пенсії за вислугою років згідно пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (в редакції Закону, чинною станом на 14 липня 1998 року), з 04 серпня 2018 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити позивачу пенсію за вислугою років згідно пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (в редакції Закону, чинною станом на 14 липня 1998 року) порушує право позивача на соціальний захист і є протиправною.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на заперечення, які викладені у відзиві на позовну заяву, що приєднаний до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, суд вважає позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З 14 липня 1998 року позивач проходив військову службу в органах СБ України на посаді курсанта та на посадах офіцерського складу.

Наказом СБ України від 14 липня 2018 року №893-ОС позивача було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу наказом начальника Управління СБ України в Чернігівській області від 3 серпня 2018 року №128-ОС, за підпунктом «а» пункту 61 (у запас) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, підпунктом «а» пункту 2 частини п'ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (у зв'язку із закінченням строку контракту) з правом носіння військової форми одягу, з серпня 2018 року. Календарна вислуга років на З серпня 2018 року складає 20 років 00 місяців 19 днів.

10 серпня 2018 року Управління СБ України в Чернігівській області підготовило та направило на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області пакет документів для призначення позивачу пенсії за вислугу років.

Листом від 21 серпня 2018 року №10204/03 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області у призначенні позивачу пенсії зазначеного виду відмовлено.

Відмову відповідач мотивував тим, що відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХП), пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Пунктом «а» статті 12 Закону №2262-ХІІ (в редакції зі змінами від 05.02.1998 року), яка була чинною на момент прийняття позивача на військову службу, було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають на день звільнення зі служби вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше.

А тому, проходячи військову службу в СБ України за контрактом на різних офіцерських посадах, позивач мав підтверджене законом право законно сподіватись на гарантоване вказаною вище нормою право на пенсію за вислугою років при досягненні вислуги в 20 років і сподіватися, що право на призначення зазначеної пенсії є безперечним і гарантоване Державою.

На теперішній час пункт «а» статті 12 Закону №2262-ХІІ діє в редакції Закону України від 08.07.2011 №3668-VІ, яким встановлено, що особам офіцерського складу пенсія за вислугу років призначається незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарні роки та 6 місяців і більше.

Таким чином, пунктом «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ в редакції Закону України від 08.07.2011 №3668-VІ збільшено стаж військової служби, що дає позивачу право на пенсію за вислугу років, у порівнянні з пунктом «а» статті 12 Закону № 2262- ХІІ в редакції зі змінами від 05.02.1998, з 20 до 23 років 6 місяців.

Тобто, застосування до позивача припису пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ в редакції Закону України від 08.07.2011 №3668-VІ, є порушенням принципу належного очікування та звуженням його прав в розумінні Конституції України.

Так, відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України, в своїх рішеннях, сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції. Управління державної охорони України, державної пожежної охорони. Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8- рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя- і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Також, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (№ 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, перебуваючи на військовій службі в органах СБ України, позивач мав законні сподівання отримати пенсію за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ (в редакції, чинної на час мого вступу на військову службу, тобто на 14.07.1998), і які в подальшому були звужені пунктом «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ в редакції Закону України від 08.07.2011 №3668-VІ.

Враховуючи викладене, відповідачем порушене конституційне право позивач на пенсійне забезпечення, гарантоване Державою, а відтак його дії щодо відмови у призначені позивачу пенсії за вислугу років є неправомірними.

За таких підстав необхідно зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області провести обчислення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років згідно пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (в редакції Закону, чинною станом на 14 липня 1998 року), з 04 серпня 2018 року.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При вказаних обставинах суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій та рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений ним при поданні позовної заяви судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років згідно пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області провести обчислення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років згідно пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (в редакції Закону, чинною станом на 14 липня 1998 року), з 04 серпня 2018 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлено 17 грудня 2018 року.

Суддя С.Л. Клопот