Справа № 811/1195/18
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

12 грудня 2018 року м. Дніпросправа № 811/1195/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_2 та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09.08.2018 р. (суддя Пасічник Ю.П.) в справі № 811/1195/18 за позовом ОСОБА_2 до Управління внутрішніх справ України в Кіровоградській області про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, стягнення грошового забезпечення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Управління внутрішніх справ України в Кіровоградській області (далі - УМВС) про стягнення грошового забезпечення (середнього заробітку) за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням за період з 07.11.2015 року по 20.02.2017 року в розмірі 71 618,31 грн., та з 05.07.2017 року по 14.12.2017 року в розмірі 25 657,65 грн. (без відрахування податків та зборів в доход держави); стягнення грошового забезпечення (середнього заробітку) за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням за період з 21.02.2017 року по 04.07.2017 року в розмірі 19 856,79 грн., та з 15.12.2017 року по 20.12.2017 в розмірі 892,44 грн. (без відрахування податків та зборів в доход держави).

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09.08.2018 р. позов задоволено частково, стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_2 грошове забезпечення (середній заробіток) за час вимушеного прогулу за період з 24.12.2015 р. по 24.12.2016 р. в розмірі 81 435,15 грн. та за період з 23.02.2017 р. по 01.03.2017 р. в розмірі 669,33 грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, ухвалити нове рішення. Вказує, що висновок суду першої інстанції про відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 рік немотивованим, оскільки судом не визначено, в чому саме полягає її вина у розгляді справи понад рік. Також зазначає, що судом першої інстанції неправильно стягнуто середній заробіток за всі дні року (робочі та вихідні), оскільки при обрахунку середнього заробітку необхідно враховувати виключно робочі дні. Крім того, судом першої інстанції взагалі не досліджено обставини повторного звільнення позивача та не враховані приписи ч. 2 ст. 77 КАС України щодо недоведеності відповідачем факту невиконання позивачем службових обов'язків після поновлення на посаді на підставі рішення від 20.02.2017 р.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вказує про неврахування судом першої інстанції довідки про доходи позивача та службового листа, наданих відповідачем, що призвело до неправильного обчислення середнього заробітку. При цьому довідка про середній заробіток, надана позивачем, не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 р. Крім того, судом першої інстанції не враховано встановлення судовими рішеннями, що набрали законної сили, що початок процедури ліквідації УМВС не є перешкодою для відновлення порушеного права позивача шляхом поновлення на посаді, та не є підставою для відновлення права позивача шляхом виплати грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу в порядку ст. 240-1 КЗпП, як й не враховано, що позивач не приступала до виконання обов'язків після поновлення на посаді, оскільки перебувала у непрацездатному стані. Також судом не прийнято до уваги факт перебування відповідача у процедурі ліквідації, відсутності фінансування. Судом першої інстанції неправильно стягнуто з відповідача середній заробіток за період з 24.12.2015 р. по 24.12.2016 р. та за період з 23.02.2017 р. по 01.03.2017 р., оскільки позивач з 01.11.2015 р. по 31.05.2018 р. отримувала допомогу при народженні дитини та не могла працювати на умовах повного робочого часу.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв'язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд доходить висновку, що апеляційна скарга позивача не може бути задоволена, а апеляційна скарга відповідача має бути задоволена частково.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 15.08.2009 р. по 28.02.2018 р. проходила службу в органах внутрішніх справ.

В період проходження служби позивач відповідно до наказу від 06.11.2015 р. №383о/с звільнена зі служби за пунктом 64 «г» (скорочення штатів) Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.91р. №114 з 06.11.2015р.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.02.2017р. в справі № П/811/213/16 наказ від 06.11.2015р. №383о/с о визнано протиправним та скасовано, а позивача поновлено на посаді інспектора слідчого відділення Олександрівського відділу УМВС України в Кіровоградській області. У вказаній справі вимога про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем не заявлялась та судом не вирішувалась.

Крім того, вказаним рішенням суду встановлено, що позивач з 21.08.2015р. по 24.12.2015р. перебувала на лікарняному у зв'язку з вагітністю та пологами, що підтверджено листком непрацездатності АГХ№266402, а 05.11.2015 р. у неї народилась дитина. Після народження дитини відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами позивачеві не надавалась, оскільки з відповідним рапортом позивач не зверталась.

Рішення суду про поновлення позивача на посаді виконано відповідачем відповідно до наказу від 23.02.2017р. №3 о/с.

Враховуючи вищевказані обставини, суд першої інстанції вважав, що час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням має обраховуватись, починаючи з 24.12.2015 р., тобто з дати закінчення лікарняного, підтвердженого листком непрацездатності АГХ№266402, та до дати фактичного поновлення на посаді 23.02.2017р., а середній заробіток за час вимушеного прогулу має обраховуватись відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Згідно з довідкою про доходи №3 від 07.04.2016р. грошове забезпечення позивача за останні два місяці, які передували незаконному звільненню, становило 2331,63 грн. у вересні 2015р. (22 робочих дня) грн. та 7485,22 грн. в жовтні 2015р. (22 робочих дня), а відповідно середньоденна заробітна плата позивача становила 223,11 грн. (2331,63 + 7485,22 : 44).

Враховуючи те, що під час поновлення позивача на посаді питання щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалось, суд першої інстанції із посиланням на статтю 235 КЗпП вважав, що відшкодуванню підлягає середній заробіток за один рік.

Період вимушеного прогулу становить з 24.12.2015р. (дата закінчення лікарняного) по 23.02.2017р. (дата поновлення на посаді на підставі рішення суду від 20.02.2017р.), що складає 425 днів, але з урахуванням положень ст. 235 КЗпП України період вимушеного прогулу становить 365 днів, відповідно середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 24.12.2015р. по 24.12.2016р. = 365 днів х 223,11 грн. = 81435,15 грн.

Крім того, до часу вимушеного прогулу, на думку суду першої інстанції, має бути враховано період з 23.02.2017р. (дата поновлення на посаді на підставі рішення суду від 20.02.2017р.) до 01.03.2017р. (дата надання відпустки по догляду за дитиною на підставі постанови суду від 27.06.2017р. та наказу від 20.12.2017р.), що складає 3 дні (23.02.2017р. по 01.03.2017р. = 3 дні х 223,11 грн. = 669,33 грн.).

Зважаючи на інформацію Управління соціального захисту населення Фортечної районної у м. Кропивницькому ради, відповідно до якої позивачеві з 01.11.2015р. по 31.05.2018р. призначено та вплачується допомога при народженні дитини, суд першої інстанції дійшов висновку, що період з 07.11.2015р. по 20.02.2017р. та з 01.03.2017р. по 28.02.2018р. не може вважатись вимушеним прогулом та часом, протягом якого позивачем виконувались посадові обов'язки, а тому вимоги про стягнення середнього заробітку за вказаний період та грошового забезпечення не підлягають задоволенню.

Отже, суд першої інстанції вказав, що позивачеві має бути відшкодовано середній заробіток за час вимушеного прогулу (період з 24.12.2015р. по 24.12.2016р. та з 23.02.2017р. по 01.03.2017р.) на загальну суму 82104,48 грн.

Суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позову, проте вважає за необхідне змінити рішення у зв'язку з невірним застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Судом встановлено, що позивач з 15.08.2009 р. по 28.02.2018 р. проходила службу в органах внутрішніх справ.

Наказом від 06.11.2015 р. №383о/с позивача звільнено зі служби за пунктом 64 «г» (скорочення штатів) Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.91р. №114 з 06.11.2015р.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.02.2017р. в справі № П/811/213/16 наказ від 06.11.2015р. №383о/с о визнано протиправним та скасовано, позивача поновлено на посаді інспектора слідчого відділення Олександрівського відділу УМВС України в Кіровоградській області. В межах справи № П/811/213/16 позивачем не заявлено вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судовими рішеннями в справі № П/811/213/16, які набрали законної сили, встановлено, що позивач з 21.08.2015 р. по 24.12.2015 р. перебувала на лікарняному у зв'язку з вагітністю та пологами, що підтверджено листком непрацездатності АГХ№266402, а 05.11.2015 р. у неї народилась дитина. Після народження дитини відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами позивачеві не надавалась, оскільки з відповідним рапортом позивач не зверталась.

Рішення суду про поновлення позивача на посаді виконано відповідачем шляхом видання наказу від 23.02.2017 р. № 3о/с.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.06.2017 р. в справі № П/811/527/17, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2017 р., визнано протиправним та скасоване рішення УМВС в Кіровоградській області від 16.03.2017 р., яким ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні рапорту про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку від 01.03.2017 р., зобов'язано УМВС в Кіровоградській області прийняти наказ про надання ОСОБА_2 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.03.2017 р. на підставі рапорту від цієї ж дати.

Наказом УМВС № 13о/с від 20.12.2017 р. ОСОБА_2 відповідно до статті 18 Закону України «Про відпустки» надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.03.2017 р. по 05.11.2018 р.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 р. в справі № П/811/1348/17, залишеної без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2018 р., визнано протиправним та скасовано наказ УМВС в Кіровоградській області від 04.07.2017 р. № 8о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з посади інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу УМВС України в Кіровоградській області згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 «г» (скорочення штатів) у запас Збройних Сил; поновлено ОСОБА_2 на посаді інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу УМВС України в Кіровоградській області з 05.07.2017 р., в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Наказом № 12о/с від 20.12.2017 р. скасовано наказ від 04.07.2017 р. № 8о/с, поновлено позивача на посаді.

Наказом УМВС України в Кіровоградській області № 6о/с від 28.02.2018 р. ОСОБА_2 звільнено з органів МВС у запас Збройних Сил за пунктом 64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органом внутрішніх справ з 28.02.2017 р.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про міліцію» від 20.12.1990 р. № 565-ХІІ, Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIII, Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1992 р. № 114 (далі - Положення № 114), Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП), Законом України «Про оплату праці» № 109/95-ВР від 24.03.1995 р.

Пунктом 24 Положення № 114 встановлено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Аналогічні положення містяться в статті 235 КЗпП, відповідно до якої при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що на час першого звільнення 06.11.2015 р. позивач була тимчасово непрацездатною в період з 21.08.2015 р. по 24.12.2015 р. у зв'язку з вагітністю та пологами 05.11.2015 р.

Відтак, період вимушеного прогулу, за який підлягає стягненню середня заробітна плата (грошове забезпечення), становить з 24.12.2015 р. (дата закінчення тимчасової непрацездатності) по 23.02.2017 р. (дата поновлення на посаді на підставі рішення суду від 20.02.2017 р.), що складає 425 днів.

В спірному випадку судом першої інстанції обґрунтовано застосовано приписи п. 24 Положення № 114 та статті 235 КЗпП щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу один календарним роком (365 днями), оскільки заява про поновлення на роботі розглядалась не більше одного року (позивач звернулась до суду з позовом про поновлення на посаді 04.03.2016 р., судове рішення прийнято 20.02.2017 р.).

Таким чином, судом першої інстанції правильно визначено період вимушено прогулу, за який підлягає стягненню середній заробіток, - з 24.12.2015 р. по 24.12.2016 р.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України 08.02.1995 р. № 100, відповідно до абз. 3 п. 2 та п. 5 якого обчислення середньої заробітної плати, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абз. 2 п. 8 Порядку № 100 у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Пунктом 4 Порядку № 100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків,

щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Судом першої інстанції про обчисленні середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, застосовано довідку про доходи № 3 від 07.04.2016 р. (а.с. 30), в якій зазначено про нарахування позивачу у вересні 2015 р. заробітної плати в розмірі 2331,63 грн., в жовтні 2015 р. - 7485,22 грн., у зв'язку з чим судом визначена середньоденна заробітна плата в розмірі 223,11 грн.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що в довідці № 3 від 07.04.2016 р. у складі розміру заробітної плати за жовтень 2015 р. врахована допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю у зв'язку з вагітністю та пологами, що суперечить п. 4 Порядку № 100, та безпідставно не застосовано для обчислення середнього заробітку довідку про доходи (а.с. 98), в якій зазначено, що у вересні 2015 р. позивачем отримана заробітна плата в розмірі 2323 грн., у жовтні 2015 р. - 2323 грн.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно здійснювати, виходячи з розміру заробітної плати без врахування допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, тобто із застосуванням розміру заробітної плати, зазначеного в довідці від 05.05.2018 р.

Враховуючи, що в вересні 2015 р. кількість робочих днів - 22, а в жовтні 2015 р. - 22, середньоденна заробітна плата становить 105,59 грн. (2323+2323=4646 грн. : 44 = 105,59 грн.).

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.12.2015 р. по 24.12.2016 р., який підлягає стягненню на користь позивача, складає 38540,35 грн. (365 днів х 105,59 грн.).

Стосовно періоду вимушеного прогулу з 05.07.2017 р. по 14.12.2017 р. суд вказує на таке.

Як зазначено вище, наказом УМВС № 13о/с від 20.12.2017 р. ОСОБА_2 на виконання судового рішення в справі № П/811/527/17 відповідно до статті 18 Закону України «Про відпустки» надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.03.2017 р. по 05.11.2018 р.

Наказом УМВС в Кіровоградській області від 04.07.2017 р. № 8о/с позивача звільнено з посади інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу УМВС України в Кіровоградській області згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 «г» (скорочення штатів) у запас Збройних Сил.

На виконання постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 р. в справі № П/811/1348/17, залишеної без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2018 р., яким визнано протиправним та скасовано наказ УМВС в Кіровоградській області від 04.07.2017 р. № 8о/с та поновлено ОСОБА_2 на посаді інспектора слідчого відділення Олександрівського районного відділу УМВС України в Кіровоградській області з 05.07.2017 р. наказом № 12о/с від 20.12.2017 р., скасовано наказ від 04.07.2017 р. № 8о/с, поновлено позивача на посаді.

Разом з тим, позивач з 01.03.2017р. по день звільнення за власним бажанням 28.02.2018 р. перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тобто на час другого звільнення фактично не виконувала посадових обов'язків, а також після поновлення на посаді не приступила до виконання службових обов'язків, що підтверджується повідомленнями відповідача.

Відтак, відсутні підстави вважати період з 05.07.2017 р. по 14.12.2017 р. періодом вимушеного прогулу, за який підлягає стягненню середня заробітна плата, відповідно, суд погоджує висновок суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог в цій частині.

Стосовно позовних вимог про стягнення грошового забезпечення за період з 21.02.2017 р. по 04.07.2017 р. та з 15.12.2017 р. по 20.12.2017 р. суд зазначає наступне.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що на користь позивача підлягає стягненню грошове забезпечення за період з дати поновлення на посаді 23.02.2017 р. по день надання відпустки по догляду за дитиною 01.03.2017 р., тобто за 3 дня

Враховуючи, що судом визначено середньоденну заробітну плату на рівні 105,59 грн., на користь позивача підлягає стягненню грошове забезпечення в розмірі 316,77 грн.

За інші періоди грошове забезпечення не може бути стягнуто на користь позивача, оскільки, як зазначено вище, позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 01.03.2017 р. по 05.11.2018 р., відповідно грошове, забезпечення не повинна була отримувати.

Як зазначено вище, судом першої інстанції помилково застосовано вимоги Порядку № 114 в частині обчислення середньоденного заробітку, у зв'язку з чим судове рішення підлягає зміні в частині суми, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Доводи позивача стосовно необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 рік спростовані приведеними висновками суду щодо правильності стягнення середнього заробітку саме за 1 рік.

Стосовно неправильного обрахунку середнього заробітку за всі дні року (робочі та вихідні), оскільки при обрахунку середнього заробітку необхідно враховувати виключно робочі дні, суд вказує, що як судом першої інстанції, так й судом апеляційної інстанції при визначенні середньоденної заробітної плати враховано робочі дні.

Також є безпідставним посилання позивача на не надання судом першої інстанції аналізу обставин повторного звільнення позивача та не врахування приписів ч. 2 ст. 77 КАС України щодо недоведеність відповідачем факту невиконання позивачем службових обов'язків після поновлення на посаді на підставі рішення від 20.02.2017 р., оскільки судом першої інстанції надана правова оцінка вказаним обставинам, а також суд першої інстанції врахував саме докази, надані відповідачем, на підтвердження факту невиконання позивачем службових обов'язків після поновлення на посаді на підставі рішення від 20.02.2017 р.

Доводи відповідача про не врахування судом першої інстанції встановлення судовими рішеннями, які набрали законної сили, що початок процедури ліквідації УМВС не є перешкодою для відновлення порушеного права позивача шляхом поновлення на посаді та не є підставою для відновлення права позивача шляхом виплати грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу в порядку ст. 240-1 КЗпП, а також не прийняття до уваги факту перебування відповідача у процедурі ліквідації, відсутності фінансування, є незмістовними, оскільки на час ухвалення судового рішення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено запису про припинення відповідача.

Стосовно посилання на те, що позивач не приступала до виконання обов'язків після поновлення на посаді, оскільки перебувала у непрацездатному стані, суд вказує, що ця обставина врахована судом першої інстанції при прийнятті рішення та обчислення періоду, за який стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Щодо доводів відповідача про безпідставність стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 24.12.2015 р. по 24.12.2016 р. та за період з 23.02.2017 р. по 01.03.2017 р., оскільки позивач з 01.11.2015 р. по 31.05.2018 р. отримувала допомогу при народженні дитини та не могла працювати на умовах повного робочого часу, суд вказує, що позивачу тільки з 01.03.2017 р. надана відпустка по догляду за дитиною, а факт отримання допомоги при народженні дитини не має правового значення в контексті спірних правовідносин.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для зміни судового рішення.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09.08.2018 р. в справі № 811/1195/18 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09.08.2018 р. в справі № 811/1195/18 задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09.08.2018 р. в справі № 811/1195/18 за позовом ОСОБА_2 до Управління внутрішніх справ України в Кіровоградській області про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, стягнення грошового забезпечення змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області (25006, вул. В. Чміленка, 41, м. Кропивницький, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) грошове забезпечення (середній заробіток) за час вимушеного прогулу за період з 24.12.2015 р. по 24.12.2016 р. в розмірі 38540,35 грн. та за період з 23.02.2017 р. по 01.03.2017 р. в розмірі 316,77 грн.».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття 12.12.2018 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12.12.2018 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко