Справа № 826/26326/15
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до суду із адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України в якому просила (з урахуванням зміни (уточнення позовних вимог від 16.05.2018):

- визнати протиправним та скасувати положення наказу № 2563 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ України в запас за п. 64 «г» (через скорочення штатів);

- зобов'язати відповідача поновити позивача на службі в органах внутрішніх справ з 07.11.2015 року по 14.06.2017 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по 15.06.2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Також, не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, працюючи в Департаменті оперативно-технічних заходів Міністерства внутрішніх справ України на посаді старшого оперуповноваженого в ОВС, починаючи з 18.02.2015 року пішла у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно до Закону України «Про відпустки».

Під час перебування позивача у відпустці по догляду за диною, 06.11.2015 наказом Міністерства внутрішніх справ України № 2365 о/с дск «По особовому складу Департаменту оперативно-технічних заходів», згідно з підпунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з 06.11.2015 року в запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) підполковника міліції ОСОБА_3 (М-001894), старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 2-го відділу 3-го управління, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (далі по тексту - оскаржуваний наказ).

В оскаржуваному наказі зазначено, що вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні, для виплати надбавки за вислугу років та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складає 18 років 4 місяців 25 днів.

Листом 38/1/8-1266 від 06.11.2015 Міністерство внутрішніх справ України повідомило ОСОБА_3 про звільнення останньої зі служби в ОВС, через скорочення штатів, починаючи з 06.11.2015 року, без будь-яких пропозицій щодо подальшого працевлаштування (а.с.8).

Як зазначає позивач, на момент подання даного позову останній не надано копії витягу з наказу про звільнення з займаної посади, грошова допомога не виплачена.

Вважаючи протиправним оскаржуваний наказ та дії відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що Міністерством внутрішніх справ України, обов'язку щодо подальшого працевлаштування позивача виконано не було, тобто позивачу при звільненні не було запропоновано іншу посаду,а тому оскаржуваний наказ в частині звільнення позивача зі служби в ОВС в запас за п. 64 «г» (через скорочення штатів) є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України , Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII (який був чинний на момент звільнення позивача), Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VIІI) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114).

Відповідно до вимог пункту 64 «г» Положення № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

07.11.2015 року втратив чинність Закон України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ та набрав законної сили Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIІI.

Так, п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що будь-якого додаткового обов'язку щодо попередження позивача про наступне звільнення з боку роботодавця МВС України не передбачено.

Згідно з п. 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до п. 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Правовими положеннями п. 11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII встановлено, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Разом з тим, враховуючи, що Закон України «Про Національну поліцію» не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, то в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 826/26336/15 та від 16.05.2018 року у справі № П/811/193/16.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років. Так, звільнення жінок, зазначених у ч.3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи, Міністерством внутрішніх справ України обов'язку щодо подальшого працевлаштування позивача виконано не було, тобто позивачу при звільненні не було запропоновано іншу посаду.

Отже, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що відповідачем порушені права позивача, в частині звільнення її зі служби в органах внутрішніх справ, у зв'язку з чим, оскаржуваний наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 р. № 2365 о/с дск в частині звільнення ОСОБА_3 зі служби в органах внутрішніх справ України в запас за п. 64 «г» (через скорочення штатів) є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача поновити позивача на службі в органах внутрішніх з 07.11.2015 р. по 14.06.2017 р., суд зазначає наступне.

Пунктом 24 Положення № 114 передбачено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Згідно з ч.1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 28 жовтня 2014 року (ЄДРСР № 41602330), у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Разом з тим, як вбачається з довідки № 468 від 26.09.2017 року, ОСОБА_3 працює у Національній поліції України на посаді середнього складу поліції починаючи з 15.06.2017 року, відповідно до наказом Національної поліції України від 15.06.2017 № 430 о/с дск. Вказана довідка міститься в матеріалах справи та досліджена судом апеляційної інстанції (а.с.169).

З урахуванням наведеного та враховуючи, що позивача з 15.06.2017 року прийнято на службу до органів поліції, шляхом видання наказу про її призначення, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України поновити позивача на службі в органах внутрішніх справ.

Тобто, в цій частині позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по 15.07.2017 рік, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вірно встановлено під час розгляду справи, на момент звільнення позивача, остання перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про відпустки» після закінчення відпустки, у зв'язку з вагітністю та пологами, за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно з ч.1 ст. 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини 3 та 6 ст. 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині 7 ст. 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і грошове забезпечення їй за цей час не нараховувалось та не виплачувалось, а тому, відсутні втрати, які необхідно компенсувати позивачеві під час дії наказу про її звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 09.09.2016 у справі № К/800/30232/16 та від 20.09.2017 у справі №К/800/12957/16.

З урахуванням наведеного в цій частині позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що обов'язок доказування правомірності своїх рішень та дій покладається не на позивача, а на відповідачів; адміністративний суд не здійснює спростування доводів учасників справи, а виключно надає їм оцінку та за відповідних обставин приймає до уваги або відхиляє такі доводи керуючись визначеними КАС вимогами та принципами.

У даному випадку, відповідачем не доведено правомірності оскаржуваного наказу в частині звільнення позивача з займаної посади, під час її перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, у даному випадку, є визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу в частині звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ України в запас за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 06.11.2015 року.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлено 17.12.2018.