Справа № 826/6075/18
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 грудня 2018 року № 826/6075/18

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Васильченко І.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі-позивач, ФОП ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач, податковий орган) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.02.2018 р. № Ф-19244-17 та зобов'язання ГУ ДФС у м. Києві відкоригувати дані в інформаційній системі податкового органу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.04.2018 року відкрито провадження по адміністративній справі та ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» по досягненню 60 років він набув статусу пенсіонера за віком. Відтак, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності як фізична особа-підприємець, та на підставі ч.4 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» він звільняється від сплати єдиного внеску.

З урахуванням вищевказаного, позивач вважає оскаржувану вимогу про сплату заборгованості з єдиного соціального внеску перевірки протиправною, просить її скасувати та відкоригувати дані інформаційної системи податкового органу в цій частині.

Відповідачем надано суду письмовий відзив на позов, у якому зазначено, що позивач в дійсності є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років. Зазначена обставина не звільняє його від сплати єдиного внеску з підстав досягнення ним віку, що дає право на отримання пенсії відповідного виду. За інформацією податкового органу, позивачем не здійснено перехід на пенсію за віком, а отже, вимога про сплату боргу є такою, що винесена на законних підставах.

З огляду на вищевикладене, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, суд встановив наступне.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 21.06.2007 року за № 0014827.

Відповідно до витягу з реєстру платників єдиного податку від 23.09.2015 р. № 7279 позивача зареєстровано як платника єдиного податку 3-ї групи із ставкою податку 4% з 01.01.2015 року.

Окрім того, позивач є пенсіонером з 1995 року та отримує пенсію за вислугу років.

Відповідачем на підставі статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» відповідно до облікових даних карток особового рахунку винесено ФОП ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-19244-17 від 09.02.2018 року, якою нараховано заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 27 412,08 грн.

За результатами адміністративного оскарження Державною фіскальною службою України прийнято рішення від 03.04.2018 р. № 4800/Х/99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги, яким вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.02.2018 р. № Ф-19244-17 залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись із винесеною вимогою, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд враховує наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) зазначено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 вказаного Закону встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI (у редакції Закону на момент вичнення відповідної дії) особи, зазначені у пункті 4 частини 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Тобто, з аналізу вказаних норм випливає, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються лише ті ФОП, які обрали спрощену систему оподаткування, і є пенсіонерами за віком.

Разом з тим, призначення, механізм виплати та перерахунку пенсій в Україні регламентуються положеннями Законів України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) та «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ).

Умови, норми та порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських та членів їхніх сімей встановлюються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ).

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону № 1788-ХІІ чоловіки мають право на пенсію за віком після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Отже, право чоловіків на пенсію за віком, що передбачене законодавством, пов'язується, зокрема, з досягненням 60 років.

Крім того, Законом № 2262-XII встановлено такі види пенсій: за вислугу років, по інвалідності, в разі втрати годувальника.

Згідно зі ст. 1 Закону № 2262-XII особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до пункту «б» ст. 12 цього Закону право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугу років, за віком, за станом здоров'я, у зв'язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Окрім того, згідно зі ст. 7 Закону № 2262-ХІІ, військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі, якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором.

Матеріалами справи встановлено, що позивач є пенсіонером з 1995 року та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Зазначений факт підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2, виданого 25 лютого 2000 року. Доказів, що свідчили б про те, що ФОП ОСОБА_1 перейшов на пенсію іншого виду, позивачем суду не надано.

З огляду на це, суд звертає увагу позивача, що саме по собі досягнення ним віку 60 років, який дає право на отримання пенсії за віком, не звільняє його від обов'язку оформити своє право юридично, шляхом звернення до органів пенсійного фонду з відповідною заявою у випадку, якщо він виявить бажання здійснити перехід на такий вид пенсії.

Відтак, суд приходить до висновку, що позивач, якому призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-XII і який обрав спрощену систему оподаткування, не звільняється від сплати за себе єдиного внеску на підставі частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VІ.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Вищого адміністративного суду України від 31.07.2014 по справі № К/800/5226/14, також у постанові Верховного Суду України від 15.04.2014 по справі № 21-59а14.

Доводи позивача стосовного того, що оскаржувана вимога винесена всупереч постанові Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/3371/17 судом до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, ч.4 ст. 72 КАС України встановлено, що вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Наведеними нормами КАС України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

При застосуванні цих процесуальних норм суд враховує той факт, що правове значення преюдиційних обставин, які передбачені ч.1 ст. 72 КАС України, відрізняється від такого для обставин, що визначені частиною четвертою цієї ж статті.

Так, звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч. 1 ст. 72 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Отже, за змістом ч. 1 ст. 72 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Водночас передбачене ч. 1 ст. 72 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Для спростування преюдиційних обставин, передбачених ч.1 ст. 72 КАС України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази оцінюються судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 86 КАС України.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Враховуючи викладене вище, доводи позивача про те, що у контролюючого органу були відсутні законодавчо встановлені підстави для надсилання йому вимоги про сплату боргу (недоїмки), є обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно разом з тим не підлягають і задоволенню вимоги позивача про коригування даних в інформаційній системі податкового органу.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242, 243, 245, 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко