Справа № 826/17266/17
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 грудня 2018 року № 826/17266/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_1
доУправління з питань реклами Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама»
про визнання протиправними та скасування вимог - ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, в якому позивач (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) просить суд визнати протиправними та скасувати вимоги від 20 жовтня 2017 року щодо демонтажу і рекламних щитів №024105-17, №024106-17, №024107-17, №024108-17, №024109-17, складені відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 Управлінням з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.01.2018 року відкрито провадження по справі та ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.05.2018 року призначено судове засідання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачем з 2011 року розміщено конструкції на підставі отриманих дозволів, при цьому конструкції знаходяться поза межами міста Києва. При цьому позивач, вказуючи на протиправність рішень відповідача посилається на практику Європейського суду з прав людини, зазначаючи про видачу дозволів позивачу на розміщення рекламних конструкцій, з зазначенням конкретних місць розташування, та визначенням цих місць, як території Київської області.

Відповідачами позовні вимоги заперечуються з огляду на правомірність дій та рішень.

На підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, позивач є власником рекламних конструкцій - рекламних щитів, які стоять окремо.

Відповідно до затверджених заступником Голови служби автомобільних доріг України 11 липня 2011 року висновків ДП «Експертиза дорожнього сервісу» від 31.05.2011р. позивачу погоджено розміщення спеціальних конструкцій і зовнішньої реклами на землях дорожнього господарства вздовж автомобільних доріг державного значення поза межами населених пунктів від 11.07.2011р. № 3925, 3887, 3800, 3894, 3896.

При цьому місцем розташування рекламних конструкцій визначено автомобільну дорогу Н-01 Київ - Знам'янка км. 19+620, 20+030, 20+240, 20+680, 20+900.

Строк дії даних погоджень було визначено до 11.07.2016р.

Як вбачається з листа Департаменту Державної автомобільної інспекції від 08 липня 2015 року №4/7-7979, Департамент ДАЇ МВС України не заперечує щодо розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на наступних ділянках автомобільних доріг, зокрема, км 19+620 праворуч, км 20+030 праворуч, км 20+240 праворуч, км 20+680 праворуч, км 20+900 праворуч.

Листом від 21 липня 2015 року №3174/1/7.2-5-743/10 Державне агентство автомобільних доріг України зазначило, що Державне агентство автомобільних доріг спільно з Службою автомобільних доріг у Київській області опрацювало лист - запит Департаменту економічного розвитку і торгівлі КОДА від 26.06.2015 №03-01-12-800, стосовно звернень господарювання ФОП ОСОБА_1 про одержання дозволу на розміщення зовнішньої реклами у смузі відведення автомобільних доріг загального користування поза межами населеного пункту в Київській області, повідомлено про відсутність підстав для відмови у видачі центром надання адміністративних послуг КОДА дозволів на розміщення рекламних конструкції за наступними аверсами, зокрема ФОП ОСОБА_1, автомобільна дорога Н01 Київ - Знам'янка.

20 жовтня 2017 року Управлінням з питань реклами Київської міської державної адміністрації було складено акти обстеження №024105-17, №024106-17, №024107-17, №024108-17, №024109-17, в яких вказано, що за результатами обстеження території району Голосіївський міста Києва, за адресами: Голосіївський район, Дніпропетровське шосе 200м до вул. Ватутіна в бік Обухова, Голосіївський район, Дніпропетровське шосе 350м до вул. Ватутіна в бік Обухова, Голосіївський район, Дніпропетровське шосе 750м до вул. Ватутіна в бік Обухова, Голосіївський район, Дніпропетровське шосе перед поворотом на вул. Ватутіна, Голосіївський район, Дніпропетровське шосе 700м до вул. Ватутіна в бік Обухова, виявлено розміщення спеціальної тимчасової/стаціонарної конструкції типу: щит, що стоїть окремо (суцільний щит), що розміщенні з порушенням вимог законодавства України та належить ФОП ОСОБА_1, та направлено позивачу вимоги №024105-17, №024106-17, №024107-17, №024108-17, №024109-17 про демонтаж вказаних щитів.

Заперечуючи проти позову Комунальне підприємство «Київреклама» зазначило, що, згідно з даними містобудівного кадастру міста Києва вищезазначені об'єкти розміщені на території Голосіївського району міста Києва.

Розглядаючи дані правовідносини суд висловлює наступну правову позицію.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про рекламу" зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг; рекламні засоби та засоби, що використовуються для доведення реклами до її споживача.

Статтею 16 Закону України "Про рекламу" встановлено, що розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі Типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною третьою вказаної правової норми розміщення зовнішньої реклами у межах смуги відведення автомобільних доріг здійснюється відповідно до цього Закону на підставі зазначених дозволів, які оформляються за участю центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами, або їх власників та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки дорожнього руху.

Як вбачається з матеріалів справи позивачу було надано дозвіл на розміщення спеціальних конструкцій і зовнішньої реклами на землях дорожнього господарства вздовж автомобільних доріг державного значення поза межами населених пунктів.

При цьому уповноважений державою орган визначив власну компетенцію відносно надання такого дозволу, зазначивши про знаходження місць поза межами населеного пункту, у зв'язку з чим здійснив таке погодження.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При цьому, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovdandPine v. The Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), «Трго проти Хорватії» (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу «належного урядування», згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

При цьому, суд бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави щодо виконання власних повноважень.

Зокрема, згідно з пунктами 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява № 29979/04, у якому проаналізовано поняття "належне урядування".

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Також суд зазначає про необхідність дотримання таких принципів права як "законні очікування" та "юридична визначеність", які знайшли своє відображення в практиці Суду Європейського Союзу (European Court of Justice, ECJ), який виступає останньою інстанцією у справах про застосування acquis communautaire - права Європейського Союзу (ЄС) - та забезпечує єдність застосування права ЄС в державах-членах.

Відповідна позиція цього Суду закріплена в його рішенні у хрестоматійній справі Salumi щодо ретроактивної дії законодавства: "Зазначена інтерпретація забезпечує визнання принципів юридичної визначеності та захисту законних очікувань, за змістом яких дія (наслідки) права Співтовариства повинна бути чіткою і передбачуваною для тих, на кого воно розповсюджується".

Виходячи з системного аналізу адміністративно-правових принципів суд приходить до висновку, що у випадку, коли законодавством передбачена певна процедура (порядок) прийняття рішень, розгляду питань і вчинення дій суб'єктом владних повноважень, то така процедура повинна будь що бути дотримана цим суб'єктом.

У практиці ЄСПЛ принцип "законних очікувань" характерно застосовується у зв'язку з певним правом, що гарантується Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Найширша практика стосується захисту законних очікувань щодо ефективного здійснення права власності (ст. 1 Протоколу № 1 до ЄКПЛ).

Уперше у цьому контексті, як зазначає сам Європейський суд, принцип "законних очікувань" було застосовано в справі Pine Valley Developments Ltd. and others v. Ireland [15, п. 45], в якій компанія-заявник, що купила земельну ділянку, отримавши дозвіл на будівництво, була визнана Європейським судом такою, що мала законні очікування розвивати спірну територію, а відповідний дозвіл, який не міг бути відкликаний адміністративний органом, що його видав, був визнаний "складовою частиною власності заявника" [16, п. 51(2)] в розумінні ст. 1 Протоколу № 1, а отже, охоронюваним за правом Конвенції об'єктом. У подальшому принцип захисту законних очікувань у контексті ст. 1 Протоколу № 1 зазнав детальнішої розробки в межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", яке ЄСПЛ розповсюдив як на "існуюче майно", так і на активи (фонди), включаючи право вимоги тощо.

З урахуванням наведеного та з огляду на встановлені у суді обставини суд приходить до висновку про те, що в даному випадку відповідач був зобов'язаний враховувати наявність дозволів, наданих позивачу іншим суб'єктом владних повноважень.

При цьому суд вважає, що позивач мав підстави для наявності законних очікувань права щодо розміщення рекламних конструкцій, з огляду на видані позивачу дозволи.

З огляду на вищевикладене, суд не вирішуючи питання належності території розміщення рекламних конструкцій позивача до території міста Києва (як стверджує відповідач) чи Київської області (про що свідчать видані позивачу дозволи), доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачена сума судового збору у розмірі 8 000, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 6-11, 73-77, 79, 90, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати вимоги від 20 жовтня 2017 року щодо демонтажу №024105-17, №024106-17, №024107-17, №024108-17, №024109-17 Управління з питань реклами Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

3. Присудити на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 8 000,00 (вісім тисяч) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Управління з питань реклами Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко