Справа № 826/16102/18
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 грудня 2018 року № 826/16102/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вовка П.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, адміністративну справу

за позовом Державного підприємства «Регіональні електричні мережі»

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Державне підприємство «Регіональні електричні мережі» (далі - позивач, ДП «Регіональні електричні мережі») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - відповідач, Офіс ВПП ДФС), в якому просить:

визнати дії відповідача з направляння інкасових доручень та примусового стягнення коштів з рахунків позивача протиправними;

зобов'язати відповідача утриматись від вчинення дій щодо стягнення податкового боргу з позивача шляхом направлення інкасових доручень без дотримання вимог чинного законодавства, а саме: Податкового кодексу України та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на порушення Податкового кодексу України та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» відповідач прийняв рішення про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу, неодноразово направляв інкасові доручення до банківських установ, у яких відкриті рахунки позивача, та проводив стягнення коштів з них.

Позивач вважає, що направлення відповідачем інкасових доручень до банківських установ, у яких відкриті рахунки позивача, з метою стягнення коштів поза межами провадження у справі про банкрутство та без повідомлення розпорядника майна про намір списання коштів з рахунків позивача є порушенням чинного законодавства, призводить до зміни встановленого Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» порядку звернення стягнення на майно боржника. Також позивач вказує, що відповідач налаштований здійснювати списання коштів без огляду на наявність вимог чинного законодавства, відсутність відповідної ухвали суду про звернення стягнення на майно боржника та повідомлення розпорядника майна про намір списання коштів з рахунка, з огляду на що, на думку позивача, буде цілком доцільним покласти на відповідача зобов'язання утриматися від вчинення подібних дій.

Крім того, позивач стверджує, що протиправні дії відповідача завдають негативного впливу на господарську діяльність позивача, оскільки обмежують його у реалізації права власності на своє майно (грошові кошти) і, незважаючи на звернення позивача до відповідача з листом від 13.09.2018 № Д1/128 про безпідставне стягнення коштів з рахунків підприємства з проханням дотримуватись норм чинного законодавства, припинити направлення інкасових доручень та повернути незаконно стягнуті кошти, відповідач продовжує вчиняти протиправні дії.

26 жовтня 2018 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому зазначено, що позивач перебуває на обліку в Офісі ВПП ДФС, станом на 23 серпня 2018 року у позивача згідно з даними інтегрованих карток обліковувався податковий борг у загальній сумі 178 млн. грн. (у тому числі податковий борг, що виник після введення мораторію на задоволення вимог кредиторів): податок на додану вартість - 37 млн. грн.; податок на прибуток приватних підприємств - 141,4 млн. грн. Також відповідач зазначив, що 17 листопада 2015 року Господарським судом Київської області порушено провадження про банкрутство позивача та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Посилаючись на норми Податкового кодексу України та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відповідач стверджує, що на податковий борг, який виник після порушення провадження у справі про банкрутство, дія мораторію не поширюється, заходи зі стягнення здійснюються відповідно до глави 9 Податкового кодексу України «Погашення податкового боргу платників податків».

Відповідач вказує і на те, що після порушення провадження у справі про банкрутство, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не розповсюджується, а відтак, коли у платника податків наявний податковий борг, який виник після введення мораторію, контролюючий орган здійснює стягнення, передбачені Податковим кодексом України. Отже, з урахуванням наведеного та керуючись чинним законодавством України, 03 вересня 2018 відповідач прийняв рішення № 3 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу.

Ухвалою суду від 05 листопада 2018 року у задоволенні заяви Офісу ВПП ДФС про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.

Ухвалою суду від 20 листопада 2018 року у відповідача витребувано докази наявності у позивача податкового боргу у загальному розмірі 178 млн. грн., у тому числі, але не виключно, належним чином засвідчену копію облікової картки платника податків з податку на додану вартість та податку на прибуток приватних підприємств за весь період виникнення такого боргу, розрахунок заборгованості із зазначенням: підстав виникнення боргу, сум та періодів, або інші відомості, з яких можливо встановити період виникнення податкового боргу у позивача.

28 листопада 2018 року відповідач звернувся до суду з додатковими поясненнями, в яких повідомлено, що станом на 23 листопада 2018 року згідно з інтегрованими картками платника податків - позивача, обліковується заборгованість у загальній сумі 221904420,69 грн., а саме: частина прибутку господарських організацій, що вилучається до бюджету у сумі 48974174,91 грн.; податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів - 36968741,27 грн.; податок на прибуток підприємств і організацій, які перебували у державній власності - 135077359,17 грн.; єдиний внесок, нарахований роботодавцями на суми: заробітної плати, винагороди за договорами ЦПХ, допомоги по тимчасовій непрацездатності у сумі 884145,34 грн. Дата виникнення податкового боргу - 19 лютого 2013 року. Причина виникнення боргу - несплата самостійно задекларованих грошових зобов'язань.

До вказаних пояснень відповідачем надано інтегровані картки платника податків з ПДВ та податку на прибуток підприємств, а також розрахунки боргу з ПДВ та податку на прибуток підприємств.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

В С Т А Н О В И В:

Як встановлено судом, ухвалою Господарського суду Київської області від 17 листопада 2015 року у справі № 911/4610/15 (т. 1 а.с. 34-37) порушено провадження у справі про банкрутство ДП «Регіональні електричні мережі», а також введено мораторій на задоволення вимог кредиторів відповідно до статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та процедуру розпорядження майном ДП «Регіональні електричні мережі» і призначено розпорядником майна останнього арбітражного керуючого.

З матеріалів справи видно (т. 1 а.с. 74), що 03 вересня 2018 року посадовою особою Офісу ВПП ДФС прийнято рішення № 3 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу, яким, відповідно до п. 95.5 статті 95 Податкового кодексу України (далі - ПК України), вирішено здійснити погашення усієї суми податкового боргу ДП «Регіональні електричні мережі» шляхом стягнення безготівкових коштів з рахунків у банках, органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установах.

В свою чергу, 12 вересня 2018 року, за інкасовим дорученням (розпорядженням) від 03 вересня 2018 року № 6043/28-10-17-41 на суму 141044065,32 грн. (т. 1 а.с. 20), згідно з вказаним рішенням відповідача, з поточного рахунка позивача № 07 у Головному управлінні по м. Києву та Київській області AT «Ощадбанк», стягнуто в рахунок погашення податкового боргу з податку на прибуток 31525,49 грн., що підтверджується копією меморіального ордера № 6043/28-10 (т. 1 а.с. 21).

Також, 12 вересня 2018 року, за інкасовим дорученням (розпорядженням) від 03 вересня 2018 року № 6047/28-10-17-41 на суму 38628464,32 грн. (т. 1 а.с. 22), згідно з зазначеним рішенням Офісу ВПП ДФС, з поточного рахунка позивача № 801 в AT «Банк Кредит Дніпро», стягнуто в рахунок погашення податкового боргу з податку на додану вартість 132,14 грн., що підтверджується копією банківської вилиски за 12 вересня 2018 року (т. 1 а.с. 23).

19 вересня 2018 року, за інкасовим дорученням (розпорядженням) від 06 вересня 2018 року № 6079/28-10-17-41 (т. 1 а.с. 24), згідно з названим рішенням відповідача, з поточного рахунка позивача № 07 у Головному управлінні по м. Києву та Київській області AT «Ощадбанк», стягнуто в рахунок погашення податкового боргу з податку на прибуток 22,00 грн., що підтверджується копією меморіального ордера № 6079 (т. 1 а.с. 25).

Крім того, 19 вересня 2018 року, за інкасовим дорученням (розпорядженням) від 06 вересня 2018 року № 6080/28-10-17-41 (т. 1 а.с. 26), згідно з наведеним рішенням Офісу ВПП ДФС, з окремого поточного рахунка позивача № 07 у Головному управлінні по м. Києву та Київській області AT «Ощадбанк», стягнуто в рахунок погашення податкового боргу з податку на прибуток 9000,61 грн., що підтверджується копією меморіального ордера № 6080 (т. 1 а.с. 27).

При цьому, позивач стверджує, що окремий поточний рахунок № 07 відкрито з метою цільового використання коштів, які виділяються органами Державного казначейства України для проведення підприємствами, установами і організаціями виплат компенсацій і допомоги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, тобто кошти, які надходять на цей рахунок, є бюджетними з цільовим призначенням.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою виконання рішення Офісу ВПП ДФС від 03 вересня 2018 року № 3 - стягнення коштів з рахунків позивача, відповідач направляв інкасові доручення (розпорядження) (т. 1 а.с. 28-33) до банківських установ, в яких у позивача відкрито поточні рахунки, а саме: від 03 вересня 2018 року № 6044/28-10-17-41 на суму 141044065,32 грн. (податок на прибуток підприємств), № 6045/28-10-17-41 на суму 141044065,32 грн. (податок на прибуток підприємств), № 6048/28-10-17-41 на суму 38628464,32 грн. (ПДВ), № 6049/28-10-17-41 на суму 38628464,32 грн. (ПДВ), № 6050/28-10-17-41 на суму 38628464,32 грн. (ПДВ), № 6081/28-10-17-41 на суму 141044065,32 грн. (податок на прибуток підприємств) (далі разом - Інкасові доручення).

Вважаючи дії відповідача з направлення таких інкасових доручень (розпоряджень) та зі стягнення з його рахунків коштів у рахунок погашення податкового боргу такими, що порушують інтереси підприємства, суперечать вимогам чинного законодавства України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість дій відповідача на відповідність вимогам ч. 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Частинами 1 та 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11 вересня 1997 року.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи оскаржувані дії, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення (дії) суб'єкта владних повноважень, відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення, так само як і дії суб'єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб'єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення (вчинення дії) вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливі для особи рішення (дії) повинні бути вмотивованими.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб'єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб'єкта, визначених законом.

При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб'єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення (дії) суб'єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

В той же час, відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1.3 статті 1 ПК України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зборів на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Згідно з ч. 15 статті 16 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з моменту відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство: пред'явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише у порядку, передбаченому цим Законом, та в межах провадження у справі про банкрутство; пред'явлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися у випадку та порядку, передбачених цим Законом; арешт майна боржника чи інші обмеження боржника щодо розпорядження належним йому майном можуть бути застосовані виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство; корпоративні права засновників (учасників, акціонерів) боржника реалізуються з урахуванням обмежень, встановлених цим Законом; задоволення вимог засновника (учасника) боржника - юридичної особи про виділення частки в майні боржника у зв'язку з виходом із складу його учасників забороняється; рішення про реорганізацію або ліквідацію юридичної особи - боржника приймається в порядку, визначеному цим Законом.

Водночас, відповідно до ч.ч. 3, 5 статті 19 названого Закону, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо. Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов'язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення. Стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов'язаннями, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку. Контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор).

З аналізу змісту вказаних норм видно, що для правовідносин, що виникають під час судової процедури банкрутства, зокрема, розпорядження майном боржника, яку здійснює арбітражний керуючий, пріоритетними є норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Тобто, з моменту порушення провадження щодо банкрутства позивача, він перебуває в особливому правовому режимі, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

При цьому, мораторій поширюється лише на вимоги кредиторів, які виникли до моменту порушення провадження у справі про банкрутство (введення мораторію). Кредитори, вимоги яких виникли під час провадження у справі про банкрутство боржника, так звані поточні кредитори, вправі здійснювати стягнення з боржника і під дію мораторію не підпадають. Мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань зі сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), які виникли після введення мораторію, а отже, не припиняє і заходів, спрямованих на їх забезпечення.

З порушенням провадження у справі про банкрутство не пов'язується завершення підприємницької діяльності боржника, він має право укладати угоди, у нього можуть виникати нові зобов'язання. З огляду на наведене дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів.

В той же час, хоча дія мораторію на задоволення вимог поточних кредиторів і не поширюється, у тому числі не зупиняє виконання боржником зобов'язань зі сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), які виникли після введення мораторію, проте стягнення грошових коштів за такими зобов'язаннями провадиться, в силу вимог статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з рахунку боржника в установі банку виключно під контролем арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора).

Таким чином, у разі стягнення поточними кредиторами зазначених зобов'язань, відповідне питання має бути узгоджене з арбітражним керуючим, зокрема, його має бути, щонайменше, повідомлено про намір списання коштів з рахунку боржника (особи, відносно якої відкрито провадження у справі про банкрутство).

Інакше, вчинення дій, зокрема, з коштами боржника, відносно якого порушено провадження у справі про банкрутство, поза судовою процедурою банкрутства - без участі арбітражного керуючого, є порушенням вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

З огляду на наведене, суд не приймає до уваги посилання Офісу ВПП ДФС, як на підставу правовірності його дій, на те, що коли у платника податків наявний податковий борг, який виник після введення мораторію, контролюючий орган здійснює стягнення, передбачені ПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач листом від 14 вересня 2018 року № Д1-04/130 (т. 1 а.с. 38) звернувся до арбітражного керуючого (розпорядника майна) ДП «Регіональні електричні мережі», в якому просив надати інформацію чи повідомляв останнього Офіс ВПП ДФС про рішення направити до установ банків, у яких відкриті поточні рахунки підприємства, інкасові доручення про списання боргу з податкових зобов'язань.

За результатами розгляду вказаного листа, арбітражний керуючий (розпорядник майна) ДП «Регіональні електричні мережі» листом від 24 вересня 2018 року № 01/24-4610/15 (т. 1 а.с. 39) повідомив позивачу, що від органів ДФС України, у тому числі Офісу ВПП ДФС, повідомлень про рішення направити інкасові доручення про списання боргу з податкових зобов'язань до установ банків, у яких відкрито поточні рахунки ДП «Регіональні електричні мережі», не надходило.

Разом з тим, відповідачем, всупереч вимогам ч. 2 статті 77 КАС України, не надано суду будь-яких доказів на підтвердження здійснення таких заходів - стягнення коштів під контролем арбітражного керуючого.

Крім того, контролюючим органом не розмежовано та не видокремлено податкові зобов'язання, які виникли до і після введення мораторію, тобто на конкурсні та поточні вимоги, заходи по стягненню яких, без дотримання встановленої Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» процедури, вчиняв відповідач, оскільки, як вбачається з Інкасових доручень, вони містять повну суму до стягнення по кожному податку, яка обліковувалась за позивачем на момент їх направлення.

В той же час, відзив та додаткові пояснення відповідача містять суперечливі твердження щодо дати виникнення таких зобов'язань, а саме: у відзиві представник Офісу ВПП ДФС стверджує, що у позивача обліковувався податковий борг у загальній сумі 178 млн. грн., у тому числі податковий борг, що виник після введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, натомість у додаткових поясненнях зазначено, що у позивача обліковується заборгованість у загальній сумі 221904420,69 грн., а дата виникнення податкового боргу - 19 лютого 2013 року.

Більше того, з розрахунку боргу позивача з ПДВ (т. 1 а.с. 100-101) вбачається, що податкові зобов'язання виникали як до, так і після порушення судової процедури банкрутства, а розрахунок боргу позивача з податку на прибуток підприємств (т. 1 а.с. 93-99) починається лише з березня місяця 2016 року та не містить інформації щодо попередніх періодів, що унеможливлює встановлення наявності/відсутності зобов'язань за цей період.

Так само, відсутня інформація щодо податкових зобов'язань позивача за попередні періоди (до 2017 року) в інтегрованих картках платника податків (т. 1 а.с. 86-92), з яких видно, що сальдо на кінець 2017 року по заборгованості позивача з податку на прибуток підприємств складає 140287711 грн., а по ПДВ - 36094013,70 грн., тобто більша частина боргу виникла у попередні періоди, проте за які саме, відповідачем, всупереч вимогам ухвали від 20 листопада 2018 року, суду відповідні докази не надано.

За наведених обставин, суд вважає, що лише після виокремлення та розмежування сум податкового боргу, з метою чіткого визначення поточних зобов'язань ДП «Регіональні електричні мережі», які не підпадають під дію мораторію, та лише під контролем арбітражного керуючого (розпорядника майна), можливо здійснювати заходи по стягненню такої заборгованості, тобто у порядку, встановленому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Зважаючи на викладене у сукупності, а також приймаючи до уваги невідповідність оскаржуваних дій наведеним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача з направлення Інкасових доручень та примусового стягнення на підставі інкасових доручень (розпоряджень) від 03 вересня 2018 року № 6043/28-10-17-41 та № 6047/28-10-17-41, від 06 вересня 2018 року № 6079/28-10-17-41 та № 6080/28-10-17-41 коштів з рахунків Державного підприємства «Регіональні електричні мережі».

Стосовно позовної вимоги про зобов'язання відповідача утриматись від вчинення дій щодо стягнення податкового боргу з позивача шляхом направлення інкасових доручень без дотримання вимог чинного законодавства, а саме: Податкового кодексу України та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Так, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, однак, належний захист прав та інтересів особи можливий лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, предметом оскарження в адміністративному суді можуть бути лише фактично вчинені дії суб'єкта владних повноважень або невчинені дії за наявності обов'язку їх вчинення, що безпосередньо вплинуло на права на обов'язки позивача у справі.

Наведене виключає можливість задоволення позовної вимоги про зобов'язання суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій на майбутнє. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 826/14371/17 (провадження № К/9901/48940/18).

За таких умов, суд не вбачає належних правових підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.

Поряд з цим, зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, передбачений п. 4 ч. 3 статті 2 КАС України, зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

З огляду на викладене, а також з метою ефективного, повного та належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом визнання протиправними дій Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби з направляння інкасових доручень (розпоряджень) від 03 вересня 2018 року № 6043/28-10-17-41, № 6044/28-10-17-41, № 6045/28-10-17-41, № 6047/28-10-17-41, № 6048/28-10-17-41, № 6049/28-10-17-41, № 6050/28-10-17-41, № 6081/28-10-17-41 та від 06 вересня 2018 року № 6079/28-10-17-41 та № 6080/28-10-17-41 та примусового стягнення на підставі інкасових доручень (розпоряджень) від 03 вересня 2018 року № 6043/28-10-17-41 та № 6047/28-10-17-41, від 06 вересня 2018 року № 6079/28-10-17-41 та № 6080/28-10-17-41 коштів з рахунків Державного підприємства «Регіональні електричні мережі».

Згідно з положеннями ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його відзив, і не довів правомірності своїх дій.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, оскільки з матеріалів справи вбачається вчинення відповідачем протиправних дій, які не відповідають наведеним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям.

За таких умов, судовий збір, сплачений позивачем, стягується відповідно до ч. 3 статті 139 КАС України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (04080, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 85; ) до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 11 Г; ) про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби з направляння інкасових доручень (розпоряджень) від 03 вересня 2018 року № 6043/28-10-17-41, № 6044/28-10-17-41, № 6045/28-10-17-41, № 6047/28-10-17-41, № 6048/28-10-17-41, № 6049/28-10-17-41, № 6050/28-10-17-41, № 6081/28-10-17-41 та від 06 вересня 2018 року № 6079/28-10-17-41 та № 6080/28-10-17-41 та примусового стягнення на підставі інкасових доручень (розпоряджень) від 03 вересня 2018 року № 6043/28-10-17-41 та № 6047/28-10-17-41, від 06 вересня 2018 року № 6079/28-10-17-41 та № 6080/28-10-17-41 коштів з рахунків Державного підприємства «Регіональні електричні мережі».

3. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути на користь Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762, 00 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні).

Рішення відповідно до статті 255 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.В. Вовк