Справа № 826/6339/18
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6339/18 Суддя (судді) першої інстанції: Патратій О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді: Чаку Є.В.

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря: Муханькової Т.В.,

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - Бігдан А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_3, що діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невиконання вимог частини двадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року та пункту 13 розділу XIII Перехідних положень цього Закону щодо визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури; зобов'язання відповідача виконати вимоги частини двадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року та пункту 13 розділу XIII Перехідних положень цього Закону щодо визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури.

Окружний адміністративний суд м. Києва своїм рішення від 30 липня 2018 року у задоволенні позову відмовив.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати останнє та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, апелянт зазначає, що Кабінетом Міністрів України не доведено правомірності невиконання покладеного на нього Законом України «Про прокуратуру» обов'язку щодо визначення у тримісячний строк порядку та умов перерахунку призначених працівникам прокуратури пенсій, приведення у відповідність із цим Законом своїх нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Аргументи позивача, викладені в апеляційній скарзі щодо необґрунтованого використання судом інших рішень судів, є недоцільними, оскільки обставини встановлені рішеннями суду в іншій справі, яке набрало законної сили не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, позивач є пенсіонером органів прокуратури та отримує пенсію за вислугу років, обчислену та призначену згідно із Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ.

14.10.2014 року Верховною Радою України прийнято новий Закон України «Про прокуратуру» №1697-VI, який набрав чинності з 15 липня 2015 року.

Вважаючи, що Кабінетом Міністрів України не виконано вимоги частини двадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року та пункту 13 розділу XIII Перехідних положень цього Закону щодо визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).

Пунктом 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VI визначено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

У пункті 13 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону зазначено, що Кабінет Міністрів України зобов'язаний у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону, затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності.

Згідно параграфу 32 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 року №950 (далі - Регламент), проекти актів Кабінету Міністрів України готуються на основі та на виконання Конституції і законів України.

Частиною 2 статті 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Вподальшому вказані проекти вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями (частина 3 даної статті).

Статтею 51 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону.

Відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №423, міністерство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, до основних завдань якого віднесено, зокрема, здійснення контролю за діяльністю Пенсійного фонду України з ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, здійснює державне регулювання та нагляд за дотриманням закону щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій у солідарній системі та щодо взаємодії Пенсійного фонду України з фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Так, на виконання вищенаведеного та відповідно до вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру», Міністерством соціальної політики України розроблено проект постанови «Про затвердження Порядку перерахунку, призначення пенсій працівникам прокуратури».

Міністерством юстиції України 09.12.2016 року складено висновок про відповідність проекту цієї постанови Конституції України, а також актам законодавства, що мають вищу юридичну силу, та узгодження з актами такої ж юридичної сили.

При цьому, пунктом 5 параграфу 33 Регламенту встановлено, що проект акта Уряду підлягає обов'язковому погодженню усіма заінтересованими органами. Якщо питання, що потребує врегулювання, належить до компетенції кількох органів виконавчої влади, розробником проекту акту Кабінету Міністрів України є орган, компетенція якого у відповідній сфері правового регулювання є домінуючою. Інші органи виконавчої влади, що відповідно до компетенції беруть участь у розроблені проекту акта або його погодженні, є заінтересованими органами.

З матеріалів справи вбачається, що листами Міністерство фінансів України від 06.10.2016 року №31-09030-12-5/28175, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 06.10.02016 року №3641-03/32095-03, Пенсійного фонду України від 30.09.2016 року №30214/07-20 не погоджено даний проект постанови та надано зауваження, зокрема, щодо того, що за розрахунками Міністерства соціальної політики, реалізації проекту постанови потребуватиме додаткових видатків із державного бюджету, які в бюджеті Пенсійного фонду не передбачені.

Отже, непогодження даного проекту з Міністерством фінансів України та Міністерством економічного розвитку та торгівлі України унеможливлює подання останнього на розгляд відповідачу.

У апеляційній скарзі позивач зазначає, що його право на отримання пенсії, виходячи з нових посадових окладів, не було реалізовано через бездіяльність відповідальних за це органів державної влади з посиланням на відсутність відповідного фінансування та можливість зменшити соціальні виплати у зв'язку із скрутним матеріальним становищем держави, що, на його погляд, є протиправним.

Проте, як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні № 1-42/2011 від 26.12.2011 року, розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте, мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, гарантоване ст. 48 Конституції України.

На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників Конституційний Суд України вказав і у Рішенні від 19.06.2001 року № 9-рп/2001, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов'язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів..

Крім того, у Рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував також положення актів міжнародного права.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Отже, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що, згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України, є найважливішою функцією держави. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій ст. 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме ст. 21 Конституції України. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Верховний Суд в низці своїх рішень зі спорів пенсіонерів органів прокуратури щодо перерахунку пенсії зазначив, що у зв'язку з втратою чинності нормативно-правовими актами, які передбачали право на перерахунок пенсії у разі підвищення заробітної плати працюючим прокурорським працівникам, не відбулось звуження обсягу існуючого права осіб на отримання пенсії. Так само як і не було факту скасування чи звуження обсягу досягнутих прав за критеріями, зазначеними у рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005. Відмова ПФУ перерахувати пенсію не ставить під сумнів саму сутність змісту права на соціальний захист, оскільки наслідком відмови у перерахунку пенсії не було зменшення розміру отримуваної пенсії.

Стосовно питання про наявність чи відсутність втручання у право позивача мирно володіти своїм майном (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), Верховний Суд зазначив, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014, п.35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст.1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи повязана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Верховний Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, адже скасовано норми законодавства щодо перерахунку пенсій у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача немає «законних сподівань» на збільшення пенсії, які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу, а тому в даному випадку відсутній факт втручання держави у право на мирне володіння майном.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України та зобов'язати виконати вимоги частини двадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року та пункту 13 розділу XIII Перехідних положень цього Закону щодо визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури.

Проте, колегія суддів зазначає, що нормами Прикінцевих положень Закону №1697-VII не зобов'язано Кабінет Міністрів України прийняти нормативно-правовий акт, яким затверджуються умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, а лише зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що на виконання зазначеної вище норми Кабінетом Міністрів України було прийнято ряд постанов, якими, зокрема внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Також, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30.08.2017 року №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури», у пояснювальній записці до якого зазначалось, що запропонованим проектом пропонується, зокрема, підвищити розміри посадових окладів працівників органів та надбавки до посадових окладів працівників органів прокуратури за класні чини, а також визначити умови та розміри оплати праці Генерального прокурора, його заступників та інших працівників органів прокуратури у одному нормативно-правовому акті - постанові Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

До того ж, згідно Розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII положення Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (крім окремих статей) визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII.

Отже , ч. 13 та ч. 18 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»" №1789-ХІІ, які регулювали порядок перерахунку пенсій, також втратили чинність.

У даному випадку, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач не був зобов'язаний, на виконання п. 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про прокуратуру», у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, приймати положення щодо визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, натомість Кабінету Міністрів України належало привести свої нормативно-правові акти у відповідність до нових законодавчих положень стосовно пенсійного забезпечення прокурорсько-слідчих працівників.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачем не доведено, яким чином в даному випадку порушуються його права, оскільки розмір посадового окладу стосується чинних працівників органів прокуратури, в той час, як на дату прийняття нового Закону «Про прокуратуру» позивач вже був пенсіонером, при цьому, як наголошувалось вище, норма Закону, яка передбачала перерахунок пенсій у зв'язку з підвищенням заробітної плати працюючих працівників прокуратури, втратила чинність.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, що діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлений 12.12.2018 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І. Мєзєнцева