Справа № 810/2694/18
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/2694/18 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Цюпка Б.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року (повний текст складено 31 липня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_8 до Управління державної міграційної служби України в Київській області про відмову наданні дозволу на імміграцію,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління державної міграційної служби України в Київській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення №149 від 31 жовтня 2017 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Киргизької Республіки ОСОБА_8, зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до норм Закону України «Про імміграцію».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року адміністративний позов задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДДМС в Київській області №149 від 31 жовтня 2017 року про відмову громадянину Киргизької Республіки ОСОБА_8 у наданні дозволу на імміграцію в Україну, зобов'язано ГУ ДМС в Київській області повторно розглянути заяву громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. На думку апелянта, оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що у своїй заяві про надання дозволу на імміграцію позивач зазначив своє місце проживання в Україні адресу, за якою він фактично не проживає, чим свідомо зазначив неправдиві відомості, що є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав, в суді першої інстанції його позиція обґрунтовувалась тим, що посилання відповідача у рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, як на підставу відмови позивачу у наданні дозволу, на п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» є безпідставним та необґрунтованим, оскільки позивач жодним чином не порушив зазначену норму Закону.

Будучі належним чином повідомленим про день, час та місце судового засідання, позивач до суду не з'явився, явку свого представника не забезпечив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Киргизької республіки, що підтверджується копією національного паспорту НОМЕР_1 (а.с.11 зворот), з якої вбачається, що позивачу було продовжено строк перебування в Україні до 01 листопада 2017 року (а.с.13).

16 червня 2017 року позивач звернувся до Києво-Святошинського відділу РВ УДМС України в Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в України (а.с.51), за результатами розгляду якої складено висновок від 31 жовтня 2017 року (а.с.52), відповідно до якого, в заяві про надання дозволу на імміграцію заявник зазначив свідомо неправдиві відомості, внаслідок чого рекомендовано прийняти рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянину Киргизької Республіки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з тим, що в заяві про надання дозволу на імміграцію він зазначив неправдиву інформацію про місце проживання в Україні.

31 жовтня 2017 року Управлінням ДМС України в Київській області прийнято рішення №149 про відмову у надання дозволу на імміграцію в Україну (а.с.53), видане громадянину Киргизької Республіки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Киргизії, національний паспорт НОМЕР_1 про те, що йому на підставі п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені ст.10 Закону України «Про імміграцію», які б надавали йому підстави для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про імміграцію», який визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до наведених у ч.1 ст.1 Закону України «Про імміграцію» визначень, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію»).

Згідно п.2 ч.1 ст.9 наведеного Закону заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Частиною 5 наведеної статті передбачено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Відповідно до п.4 ч.7 ст.9 Закону України «Про імміграцію» крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Частиною 10 вказаної статті встановлено, що у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Нормами ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» передбачено підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію, а саме, дозвіл на імміграцію не надається 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, чоловік іммігранта може отримати в межах встановленої квоти дозвіл на імміграцію в Україну за умови подання відповідної заяви та пакету документів, передбаченого ст.9 Закону України «Про імміграцію» та виключний перелік підстав для відмови у наданні цього дозволу передбачено ч.1 ст.10 вказаного Закону.

Як вбачається з матеріалів справи громадянин Киргизької Республіки ОСОБА_8 13 червня 2017 року одружився з громадянкою Азербайджанської Республіки ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.14).

Дружині позивача громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 25 квітня 2017 року видано посвідку на постійне проживання НОМЕР_3 (а.с.15), згідно з якою, зареєстрованим місцем її проживання в Україні з 12 травня 2017 року є: АДРЕСА_1.

16 червня 2017 року позивач звернувся до Києво-Святошинського відділу РВ УДМС України в Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в України за п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», в якій зазначив місце свого проживання в АДРЕСА_1.

Враховуючи, що заява позивача про надання йому дозволу на імміграцію в України була прийнята, колегія суддів доходить висновку, що у розумінні ч.10 ст.9 Закону України «Про імміграцію» до неї було додано всі передбачені вказаним Законом документи.

Згідно з рішенням про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 31 жовтня 2017 року №149, підставою для його прийняття визначено п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію», за якою дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

У висновку за результатами розгляду клопотання громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_8 про отримання дозволу на імміграцію в України, складеним головним спеціалістом відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Київській області, у заяві про надання дозволу на імміграцію заявник зазначив адресу проживання в України АДРЕСА_1, та в ході розгляду матеріалів справи відносно громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_8, який клопоче про отримання дозволу на імміграцію, надійшов лист від Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області про те, що особи, котрі для оформлення дозволу на імміграцію зазначили адресу проживання в АДРЕСА_1, не проживають за зазначеною адресою, отже в заяві про надання дозволу на імміграцію заявник зазначив свідомо неправдиві відомості.

З наявної в матеріалах справи копії листа Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області від 25 жовтня 2017 року №51/1/2-102 «Щодо адреси масової реєстрації» вбачається, що ним повідомлено начальника УДМС України в Київській області, що в Головному управлінні наявна інформація, яка може слугувати підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну іноземними громадянами. Зокрема, вжитими заходами встановлено, що адреса: АДРЕСА_1, використовується як місце масової реєстрації іноземців, які клопочуть в Управлінні ДМС України в Київській області про оформлення дозволу на імміграцію в Україну. В той же час, вказані особи за відповідною адресою не проживають.

Таким чином, єдиною підставою для висновку про свідоме зазначення позивачем неправдивих відомостей у заяві про надання дозволу на імміграцію в України був лист Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області, який не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України.

Зазначений лист ГУ СБУ у м.Києві та Київській області стосується необмеженого кола осіб - іноземних громадян, та не містить жодних посилань щодо конкретних осіб, зокрема, щодо позивача, що ним було зазначено неправдиві відомості у своїй заяві від 16 червня 2017 року, чи про те, що він не проживає за зазначеною ним адресою.

У судовому засідання в суді апеляційної інстанції представник відповідача підтвердив, що органами міграційної служби не вживалось жодних дій з метою встановлення факту проживання позивача за наведеною в його заяві адресою, в тому числі щодо виходу за адресою місця проживання позивача, зазначеною ним у заяві про надання дозволу на імміграцію в України, складення актів, якими б було зафіксовано, що позивач не проживає за адресою АДРЕСА_1, або інших дій, з метою підтвердження чи спростування інформації, викладеної у листі ГУ СБУ у м.Києві та Київській області від 25 жовтня 2017 року №51/1/2-102.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості чи підроблені документи.

Разом з тим, з наявної в матеріалах справи копії посвідки на постійне проживання НОМЕР_3, виданої дружині позивача громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 25 квітня 2017 року, зареєстрованим місцем її проживання в Україні з 12 травня 2017 року є: АДРЕСА_1.

Згідно з відміткою у національному паспорті позивача про продовження строку перебування в Україні (а.с.13), місце його проживання в Україні є АДРЕСА_1.

З наявної в матеріалах справи заяви ОСОБА_5 від 13 червня 2017 року (а.с.20), що діє від імені ОСОБА_9, він надав згоду на постійне проживання та реєстрацію у належній його довірителю на праві власності частини будинку АДРЕСА_1 громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_8 та не заперечує проти видачі йому посвідки на проживання в Україні. Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондаренко Г.О.

Таким чином, у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну від 16 червня 2017 року позивачем було вірно зазначено адресу його проживання в України, а саме АДРЕСА_1, що підтверджується відміткою у національному паспорті позивача, заявою ОСОБА_5 від 13 червня 2017 року, та посвідкою дружини позивача на постійне проживання НОМЕР_3, в якій зазначена саме ця адреса.

В той же час, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, всупереч ч.2 ст.77 КАС України не доведено належними та допустимими доказами факту свідомого зазначення позивачем неправдивих відомостей у його заяві про надання дозволу на імміграцію в України.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, за наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить висновку, що рішення відповідача від 31 жовтня 2017 року №149 про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в України на підставі п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» є необґрунтованим, прийняте без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття, за відсутності передбачених законодавством підстав, є протиправним та підлягає скасуванню, у зв'язку з чим наявні підстави для зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_8 від 16 червня 2017 року про надання йому дозволу на імміграцію в Україну.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 17 грудня 2018 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді В.О.Аліменко

А.Ю.Кучма