Справа № 826/16913/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби зайнятості (Центральний апарат) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом Державної служби зайнятості України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Державна служба зайнятості України звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив суд визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 28.09.2018 р. ВП№56412093 про накладення штрафу за виконавчим листом №296/576/17, виданим Корольовським районним судом м. Житомира 17.04.2018 р.; визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 10.10.2018 р. ВП№56412093 про накладення штрафу за виконавчим листом №296/576/17, виданим Корольовським районним судом м. Житомира 17.04.2018 р.; визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16.10.2018 р. ВП №56412093 про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №296/576/17, виданим Корольовським районним судом м. Житомира 17.04.2018 р.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Державна служба зайнятості (Центральний апарат) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16.04.2018 р. по справі №296/576/17 за позовом ОСОБА_5 до Державної служби зайнятості позовні вимоги задоволено. Скасовано наказ №432-к від 21 грудня 2016 року про звільнення ОСОБА_5 з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості, поновлено ОСОБА_5 на посаді директора Житомирського обласного центру зайнятості з 21.12.2016 р. та стягнуто з Державної служби зайнятості (центрального апарату) на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 138 380 гривень. Крім того, зазначено, що рішення в частині поновлення ОСОБА_5 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

17.04.2018 р. Корольовським районним судом м. Житомира видано виконавчий лист по справі №296/576/17 в частині поновлення на роботі.

26.04.2018 р. ОСОБА_5, як стягувач по виконавчому листу, звернувся до відповідача із заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 17.04.2018 р. по справі №8296/576/17.

26.04.2018 р. позивач звернувся до відповідача із листом №33/04/3027/18, в якому зазначив, що Державна служба зайнятості є юридичною особою публічного права, а не державним органом, а відтак, відповідачу не підвідомчі вищевказані справи.

17.05.2018 р. постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження в частині негайного виконання рішення суду. Крім того, листом від 17.05.2018 р. №20.1/5641293/8 відповідач повідомив позивача про відкриття виконавчого провадження.

12.06.2018 р. ОСОБА_5, як стягувач в рамках виконавчого провадження повідомив державного виконавця про невиконання відповідачем вимог рішення суду.

18.06.2018 р. відповідач звернувся до позивача із вимогою про невідкладне виконання вимог рішення суду.

02.07.2018 р. позивач повідомив відповідача про неможливість виконання рішення суду, оскільки останнє оскаржується в апеляційному порядку. Крім того, зазначено, що особа, яка займає посаду директора Житомирського обласного центру зайнятості ОСОБА_5, знаходиться на лікарняному, що створює перешкоди у виконанні рішення.

У зв'язку із тим, що ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25.09.2018 р. залишено рішення суду без змін, а відповідачем не виконано рішення суду без поважних причин, 28.09.2018 р. постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України накладено на позивача, як боржника штраф у сумі 5100, 00 грн. та зобов'язано виконати рішення суду протягом трьох днів.

10.10.2018 р. постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у зв'язку із невиконанням рішення суду накладено на позивача штраф у подвійному розмірі - 10 200 грн.

10.10.2018 р. відповідач звернувся до слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві із повідомленням про вчинення позивачем кримінального правопорушення.

11.10.2018 р. позивач листом №33/0457-18 повідомив про неможливість виконання рішення суду, у зв'язку із перебуванням особи, яка займає посаду директора Житомирського обласного центру зайнятості у відпустці.

16.10.2018 р. постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закінчено виконавче провадження №56412093 та стягнуто із боржника витрати на проведення виконавчих дій.

Вважаючи вищевказані дії протиправними, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Статтею 1 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VІІІ, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

В силу ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VІІІ, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів виданих судом.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.04.2018 р. Корольовським районним судом м. Житомира видано виконавчий лист по справі №296/576/17 в частині поновлення ОСОБА_5 на посаді директора Житомирського обласного центру зайнятості з 21.12.2016 р.

17.05.2018 р. постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження в частині негайного виконання рішення суду. Крім того, листом від 17.05.2018 р. №20.1/5641293/8 відповідач повідомив позивача про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

В силу частини 6 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частини 1 статті 63 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

У відповідності до ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. (п.1-2, ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження»).

З наведеного слідує, що рішення суду про поновлення на роботі підлягає невідкладному виконанню боржником, що виконавець перевіряє не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі не виконання такого рішення у вказаний строк, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, а у разі повторного невиконання - у подвійному розмірі. Виключенням у даному разі є наявність поважних причин, з якими пов'язується неможливість виконання судового рішення у встановлений для цього строк.

Поважними причинами невиконання рішення суду відповідно до норм чинного законодавства України визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення особи, і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

Так, апелянт вказує, що директор Житомирського обласного центру зайнятості перебував на лікарняному та у відпустці, а тому рішення суду не могло бути виконано у визначені виконавцем строки. Крім того, рішення суду по справі №296/576/17 оскаржувалося в апеляційному порядку, де Житомирським апеляційним судом прийнято рішення від 03.07.2018 року про зупинення рішення Корольовського районного суду від 16.04.2018 року. Про дані обставини апелянт повідомив відповідача листами, копії яких містять матеріали справи.

Колегія суддів зауважує, що у даному випадку вказані обставини не є поважними причинами невиконання рішення суду, оскільки вимогу про виконання рішення Корольовського районного суду від 16.04.2018 року скеровано позивачу 18.06.2018 року та станом на момент прийняття оскаржуваних постанов рішення суду в частині поновлення ОСОБА_5 на роботі, що підлягає негайному виконанню, позивачем не виконано.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача щодо заняття посади директора Житомирського обласного центру зайнятості іншою особою не є поважною причиною невиконання боржником рішення суду про поновлення на роботі, до того ж за період з 26.06.2018 р. (з моменту останнього повідомлення про відсутність ОСОБА_6 на роботі, у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю з 18.04.2018 р.) по 28.09.2018 р. позивачем не подавалося виконавцю жодних доказів, які б підтверджували поважність причин невиконання рішення суду.

Таким чином, твердження апелянта про наявність поважних причин невиконання судового рішення у встановлені строки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Передумовою накладення на боржника штрафу є невиконання останнім рішення суду у встановлений виконавцем строк, доказів про виконання судового рішення апелянтом не надано.

Згідно ч. 4 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» , вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов'язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду про поновлення на роботі підлягає невідкладному виконанню боржником. У разі не виконання такого рішення у вказаний строк, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, а тому, постанова державного виконавця про накладення штрафу є правомірною, оскільки рішення суду від 17.04.2018 р. по справі №296/576/17 на момент прийняття спірної постанови виконано не було.

В силу ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження»)

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Підстави закінчення виконавчого провадження викладені в статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

В силу наведених норм Закону, підставою для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження є саме факт невиконання боржником рішення суду у визначений строк.

Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, визначені статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів виконання рішення суду та вимог виконавця, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що винесення державним виконавцем постанов про накладення на боржника штрафу за невиконання рішення суду та направлення подання до правоохоронних органів про притягнення боржника до відповідальності в частині виконання рішення суду зобов'язального характеру може бути підставою для закінчення виконавчого провадження, а відтак, постанова про закінчення виконавчого провадження є правомірною та такою, що відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з чим, правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Державної служби зайнятості України та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 287, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби зайнятості (Центральний апарат) залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в строк, визначений статтею 329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В. Чаку Є.В.