Справа № 826/6054/18
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2018-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 грудня 2018 року № 826/6054/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Добрівської Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Громадської ради доброчесності,

третя особа: Вища кваліфікаційна комісія суддів України,

про визнання протиправним та скасування висновку про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики, визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся з позовом до Громадської ради доброчесності (далі по тексту - відповідач, ГРД), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Висновок про невідповідність судді Рівненського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджено Громадською радою доброчесності 15 березня 2018 року;

- визнати протиправним та скасувати Рішення Громадської ради доброчесності, оформлене у вигляді Протоколу засідання Громадської ради доброчесності від 15 березня 2018 року в частині затвердження Висновку про невідповідність судді Рівненського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики;

- зобов'язати Громадську раду доброчесності вилучити негативний висновок відносно судді Рівненського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 з досьє судді та сайту Громадської ради доброчесності.

В обґрунтування наведених позовних вимог позивач посилається на норми Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Законів України «Про судоустрій і статус суддів» (далі по тексту - Закон №1402), «Про інформацію», «Про запобігання та протидію корупції», Регламент ГРД.

Відповідач Громадська рада доброчесності (далі - відповідач, ГРД) відзив на позовну заяву не надав, заперечень по суті заявлених позовних вимог не навів.

Третя особа Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі по тексту - третя особа, ВККСУ) надала письмові пояснення, які були підтримані представником в судових засіданнях. Відповідно до пояснень третьої особи ОСОБА_1 постановою Верховної Ради України від 21 жовтня 2010 року №2637-VI обрано суддею Рівненського апеляційного господарського суду. Рішенням ВККСУ від 20 жовтня 2017 року №106/зп-17 призначене кваліфікаційне оцінювання 999 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, в тому числі і позивача.

22 лютого 2018 року ОСОБА_1 склав анонімне письмове тестування, за результатом якого набрав 74,7 балів. За результатами виконаного практичного завдання набрав 65 балів. На етапі складання іспиту ОСОБА_1 загалом набрав 139,7 балів.

Рішенням ВККСУ від 07 березня 2018 року №48/зп-18 затверджено результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Іспит», складеного 22 лютого 2018 року, зокрема щодо позивача. Вказаним рішенням ОСОБА_1 допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди», а також призначено дату співбесіди на 30 березня 2018 року.

27 березня 2018 року рішенням Вищої ради правосуддя №899/0/15-18 ОСОБА_1 звільнено з посади суддів Рівненського апеляційного господарського суду у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Оскільки звільнення суддів з посади на підставі частини першої статті 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має наслідком припинення процедури кваліфікаційного оцінювання, 30 березня 2018 року рішенням ВККСУ № 153/ко-18 припинено проведення кваліфікаційного оцінювання позивача.

Також третя особа зазначила, що вимога позивача про вилучення Висновку із суддівського досьє ОСОБА_1 є необґрунтованою, оскільки відповідно до частини першої статті 93 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» одним із повноважень ВККСУ є забезпечення ведення суддівського досьє.

Згідно з частиною шостою статті 85 цього ж Закону формування і ведення суддівського досьє здійснюється в автоматизованій системі. Оригінали документів, за рішенням вищої кваліфікаційної комісії суддів України, можуть додатково зберігатися у паперовій формі. Формування і ведення суддівського досьє здійснюється у порядку, визначеному Вищою кваліфікаційною комісією суддів України після консультацій із Радою суддів України. Згідно з пунктами 1.1 та 1.3 розділу І «Загальні положення» Порядку формування і ведення суддівського досьє, затвердженого рішенням ВККСУ від 15 листопада 2016 року №150/зп-16, суддівське досьє формується і введеться з метою використання інформації стосовно судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а інформація, яка міститься у суддівському досьє, використовується, обліковується та зберігається відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про інформацію», Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах», Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», цього Порядку та інших нормативно-правових актів.

Висновок ГРД (за наявності) відповідно до частини четвертої статті 85 Закону №1402 повинен міститися в суддівському досьє.

Пунктом 4.20 розділу IV «Ведення суддівського досьє» Порядку визначено, що Висновок ГРД підлягає включенню до суддівського досьє невідкладно після його надходження.

Висновок про невідповідність ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений ГРД 15 березня 2018 року, включений ВККСУ до суддівського досьє позивача.

Долучивши Висновок ГРД до суддівського досьє позивача, ВККСУ діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Такої процедури як «вилучення» Висновку із суддівського досьє ні положеннями Закону №1402, ані Порядком не передбачено.

Ухвалою від 23 квітня 2018 року відкрито провадження у адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та витребувано у відповідача всі матеріали, що були, або які мали бути взяті ним до уваги при прийняті рішення, вчиненні дій, допущення бездіяльності з приводу яких подано позов.

При цьому, кореспонденція суду (ухвала і судова повістка), що направлялись на адресу відповідача, повернулись до суду не врученими з незалежних від суду причин. Водночас, ухвала суду про відкриття провадження у справі і про призначення підготовчого засідання із зазначенням дати, часу і місця його проведення у відповідності до Закону України «Про доступ до судових рішень» розміщена на сайті «Єдиний державний реєстр судових рішень» 02 травня 2018 року (надіслано судом 24 квітня 2018 року та зареєстровано 25 квітня 2018 року).

У підготовчому засіданні 20 червня 2018 року за результатами розгляду клопотання представника позивача судом постановлена ухвала про витребування у третьої особи документи, згідно наведеного у клопотанні переліку, що містяться в досьє судді. У зв'язку з наведеним, а також враховуючи неявку в підготовче засідання представника відповідача, в підготовчому засіданні оголошено про його відкладення на іншу дату.

Про день, час і місце проведення підготовчого засідання відповідач повідомлявся за адресою, наявною в матеріалах справи. Однак, кореспонденція суду повернулась не врученою з відміткою поштового відділення «не знайдено».

На виконання вимог ухвали суду у підготовчому засіданні 05 липня 2018 року представником третьої особи надані витребувані документи та, з метою забезпечення прав позивача щодо ознайомлення з додатковими доказами, оголошено перерву у підготовчому засіданні на 06 вересня 2018 року.

Судова повістка, що направлялась на адресу відповідача, останньому не вручена з незалежних від суду причин та повернулась не врученою з відміткою поштового відділення «не знайдено».

06 вересня 2018 року судом постановлена про закінчення підготовчого провадження і призначення справи до розгляду у судовому засіданні.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування Висновку та Рішення ГРД підтримав і просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві з урахуванням доказів, наданих учасниками процесу. В частині вимог щодо зобов'язання відповідача вилучити негативний висновок відносно позивача з досьє судді та сайту Громадської ради доброчесності - представник позивача поклався на розсуд суду.

Представник третьої особи у судовому засіданні підтримав свої письмові пояснення та просив суд їх врахувати під час постановлення рішення у даній справі.

В судовому засіданні представники позивача та третьої особи підтримали доводи та міркування, викладені відповідно в позовній заяві та поясненнях.

Відповідач повідомлявся про день, час і місце розгляду справи по суті за адресою його місцезнаходження, проте, судова повістка повернулась до суду не врученою з незалежних від суду причин.

З урахуванням наявних у справі доказів на підтвердження неодноразового направлення судом процесуальних рішень і судових повісток на адресу відповідача і не отримання їх з незалежних від суду обставин, суд на підставі статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України дійшов висновку про можливість здійснення розгляду справи у відсутність представника відповідача на підставі наявних у справі доказів, що було погоджено з іншими учасниками справи у судовому засіданні.

Заслухавши доводи представника позивача і пояснення представника третьої особи під час розгляду справи по суті, суд, відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі письмової заяви останніх, ухвалив про здійснення розгляду даної справи в порядку письмового провадження.

Ознайомившись з позиціями сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 постановою Верховної Ради України від 21 жовтня 2010 року №2637-VI обраний суддею Рівненського апеляційного господарського суду.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII.

Відповідно до пункту 16-1 Розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.

На підставі заяви ОСОБА_1 рішенням ВККСУ від 20 жовтня 2017 року №106/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, в тому числі і щодо позивача.

За результатами анонімного письмового тестування 22 лютого 2018 року позивач набрав 74,7 балів, за виконання практичного завдання - 65 балів, а загалом на етапі складення іспиту - 139,7 балів.

Рішенням ВККСУ від 07 березня 2018 року №48/зп-18 затверджено результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Іспит», складеного 22 лютого 2018 року. Зазначеним рішенням ВККСУ позивача допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», а також призначено дату співбесіди 30 березня 2018 року.

27 березня 2018 року рішенням Вищої ради правосуддя за №899/0/15-18 позивача звільнено з посади судді Рівненського апеляційного господарського суду у зв'язку з поданням заяви про відставку.

З огляду на звільнення позивача у відставку згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 рішенням ВККСУ від 30 березня 2018 року №153/ко-18 припинено проведення кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді стосовно ОСОБА_1

Зазначені обставини визнаються учасниками процесу, підтверджуються наявними в справі документами, поясненнями та розміщені на офіційних публічних ресурсах, зокрема, сайті ВККСУ, що робить їх загальновідомими і такими, що не потребуються доказуванню відповідно до частин першої, третьої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

15 березня 2018 року ГРД затверджено Висновок про невідповідність судді Рівненського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

Відповідно до протоколу електронного голосування рішення про затвердження висновку ГРД затвердила зазначений Висновок щодо позивача 15 березня 2018 року 12-ма голосами з 17 голосів членів Ради.

Висновок надійшов до ВККСУ та приєднаний до матеріалів суддівського досьє позивача, що не заперечується учасниками процесу.

У Висновку ГРД про невідповідність судді Рівненського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого ГРД 15 березня 2018 року, зазначено, що проаналізувавши інформацію про суддю, ГРД виявила факти, які свідчать про недотримання суддею цінностей, відображених у Бангалорських принципах поведінки суддів, на основі яких було розроблено Кодекс суддівської етики.

Такими фактами, на думку ГРД, за критеріями «Дотримання етичних нор», «Чесність та непідкупність», є:

1. у розділі ІІ декларації родинних зв'язків за 2012-2016 роки позивач зазначив, що його зять ОСОБА_6 є адвокатом АО «Скорпіон», проте, всупереч п.10 Правил заповнення та подання декларації родинних зв'язків судді в розділі ІІІ вказаної декларації не зазначено жодних відомостей про зятя. Таке ж порушення було допущено позивачем при заповненні декларації родинних зв'язків за 2013-2017 роки. Тобто, суддя двічі вказав неповні відомості в декларації родинних зв'язків;

2. у деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2012-2015 роки та в деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015, 2016 роки суддя вказав, що до членів його сім'ї належать дружина ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_8. Проте, в деклараціях родинних зв'язків за 2012-2016, 2013-2017 роки суддя зазначив, що його мати ОСОБА_9 тимчасово проживає з ним, вони тимчасово пов'язані спільним побутом та в них існують взаємні права та обов'язки. Тобто, на думку відповідача, суддя мав би зазначити свою матір як члена сім'ї та задекларувати її майно, чого зроблено не було;

3. у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік суддя декларує, що його зареєстроване місце проживання і місце фактичного проживання відрізняються. Обидва цих місця знаходяться в м. Рівне, проте, суддею декларуються майнові права лише на один житловий об'єкт в м. Рівне;

4. у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік суддя декларує право користування своєї дружини автомобілем Toyota RAV 4, яке виникло з 25 жовтня 2012 року. Проте, в жодній з попередніх декларацій це право не вказувалося;

5. згідно з даними досьє 22 травня 2009 року видано довіреність судді на автомобіль Toyota Camry. Строк дії довіреності - до 22 травня 2014 року. Проте, суддею вказане право не декларувалося;

6. Згідно з даними досьє, 14 серпня 2009 року теща судді видала довіреність на його дружину на право розпорядження всім майном. Строк дії довіреності - до 14 серпня 2019 року. Зокрема, теща судді є власницею квартири з гаражем в м. Рівному, площею 145 кв. м (право власності набуте 10 жовтня 2011 року), квартири з господарським приміщенням в м. Рівному (право власності набуте 22 жовтня 2007 року). Відомості щодо отриманих доходів тещею відсутні, наразі їй 76 років. Суддя відповідне майно не декларував. Крім того, ці факти з великою ймовірністю вказують на приховування майна через оформлення його на своїх родичів.

На підставі наведеного ГРД робить висновок про очевидне недотримання позивачем пунктів 3.1, 4.7 Бангалорських принципів.

Також ГРД зробило висновок про те, що поведінка судді для учасників процесу не є еталоном порядності і справедливості, прикладом чесності; така поведінка підриває упевненість громадян у справедливості судової системи. Висновок зроблений за наслідками аналізу ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 30 жовтня 2014 року у справі №918/213/13-г під головуванням ОСОБА_1, в якій зазначається про відхилення клопотання Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України» про залучення до участі у справі представників ЗМІ, здійснення відео- та звукозапису судового процесу, з посиланням на те, що представник ПАТ «Рівнеазот» заперечив проти клопотання. Проте, чинний на той час Закон України «Про судоустрій і статус суддів» у статті 11 констатував, що розгляд справ у судах відбувається відкрито, а учасники судового процесу та інші особи, присутні на відкритому судовому засіданні, можуть використовувати портативні аудіотехнічні засоби.

У Висновку ГРД зазначається, що з приводу наведених вище питань відповідач був позбавлений забезпечити судді право на відповідь, оскільки не отримала особистих контактних даних від судді.

На підставі наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що в Декларації родинних зв'язків кандидата на посаду судді за 2012-2016 роки в розділі ІІ «Відомості про осіб, з якими є родинні зв'язки» позивач зазначив осіб, з якими є родинні зв'язки, дружину та зятя. Щодо зятя зазначено, що він є адвокатом Адвокатського об'єднання «Скорпіон» з лютого 2009 року до моменту подачі декларації. При цьому в розділі ІІІ «Відомості про пов'язаність спільним проживанням, побутом, наявність взаємних прав та обов'язків» цієї Декларації наведені відомості щодо дружини, дочки та матері. Відомості щодо зятя в розділі ІІІ декларації відсутні.

В Декларації родинних зв'язків судді за 2013-2017 роки в розділі ІІ позивачем зазначені відомості щодо зятя, який працює адвокатом в Адвокатському об'єднанні «Скорпіон» з 2009 року до моменту подачі декларації. В розділі ІІІ «Відомості про пов'язаність спільним проживанням, побутом, наявність взаємних прав та обов'язків» наведені відомості щодо дружини, дочки та матері позивача. Відомості про зятя відсутні.

Відповідно до пункту 10 Правил заповнення та подання декларації родинних зв'язків судді відомості розділу ІІІ Декларації заповнюються стосовно всіх осіб, зазначених у розділі ІІ Декларації.

Аналогічне положення міститься в пункті 10 Правил заповнення та подання декларації родинних зв'язків кандидата на посаду судді.

В позовній заяві позивач визнає факт порушення Правил заповнення декларації родинних зв'язків, проте стверджує, що зять не є безпосередньо членом його родини, спільно з ним не проживає та не пов'язаний спільним побутом. За таких умов, не зазначення відомостей про зятя в розділі ІІІ Декларації не може свідчити про умисел приховати інформацію щодо нього.

Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 56 Закону №1402 суддя зобов'язаний серед іншого подавати декларацію доброчесності судді та декларацію родинних зв'язків судді.

Порядок подачі суддею Декларації родинних зв'язків регулюється статтею 61 Закону №1402.

Так, частиною першою цієї статті Закону передбачено, що суддя зобов'язаний щорічно до 1 лютого подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України декларацію родинних зв'язків за формою, що визначається Комісією.

Відповідно до підпункту 2 «е» частини другої цієї ж статті у декларації родинних зв'язків судді серед іншого зазначаються відомості: прізвища, імена, по батькові осіб, з якими у судді є родинні зв'язки, місця їх роботи (проходження служби), займані ними посади, якщо такі особи є або протягом останніх п'яти років були адвокатами.

Частина вісім статті 61 Закону №1402 передбачає, що до осіб, з якими у судді є родинні зв'язки, для цілей цієї статті належать:

1) особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом і мають взаємні права та обов'язки із суддею (крім осіб, взаємні права та обов'язки яких із суддею не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі з суддею;

2) незалежно від зазначених у пункті 1 умов - чоловік, дружина, а також родичі кожного з подружжя чи родичі осіб, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі з суддею (батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, племінник, племінниця, рідний дядько, рідна тітка, двоюрідний брат, двоюрідна сестра, усиновлювач, усиновлений).

Форма подачі декларації родинних зв'язків відповідно до частини першої статті 61 Закону №1402 затверджена рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 31 жовтня 2016 року за №137/зп-16 «Правила заповнення та подання декларації родинних зв'язків судді».

Отже, позивач дотримався вимог Закону №1402, навівши в деклараціях родинних зв'язків відомості про зятя, проте не виконав положення пункту 10 Правил заповнення та подання декларації родинних зв'язків судді, не зазначивши в розділі ІІІ таких декларацій інформації щодо спільного проживання, пов'язаності спільним побутом і щодо взаємних прав та обов'язків.

Частиною шостою статті 61 Закону №1402 передбачена можливість притягнення судді до передбаченої законом дисциплінарної відповідальності за неподання, несвоєчасне подання декларації родинних зв'язків суддею або подання в ній завідомо недостовірних (у тому числі неповних) відомостей.

Однак, на думку суду, таке порушення Правил заповнення та подання декларацій родинних зв'язків судді не свідчить про навмисне подання позивачем неповних відомостей, оскільки зазначення відомостей щодо зятя в розділі ІІ декларації виключає можливість приховування такої інформації. Відсутність інформації в розділі ІІІ свідчить про помилкове тлумачення декларантом правил заповнення декларації щодо осіб, з якими є родинні зв'язки, але які не пов'язані ані спільним побутом, ані взаємними правами та обов'язками, та проживають окремо.

Щодо зазначення у Деклараціях родинних зв'язків відомостей про тимчасове проживання декларанта разом з матір'ю, позивач зазначив в позовній заяві, що таке проживання мало тимчасовий короткотерміновий характер, пов'язаний із погіршенням стану здоров'я матері у зв'язку з її віком (1939 р.н.).

Оскільки Закон України «Про запобігання та протидію корупції» не визначає, яка тривалість спільного проживання є підставою для виникнення декларування відомостей щодо особи як члена сім'ї, позивач з метою уникнення обвинувачень в приховуванні інформації навів такі відомості в декларації родинних зв'язків, водночас не зазначав інформацію в деклараціях про майновий стан і доходи, оскільки більшість часу мати проживає окремо.

В щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік, яка розміщена на офіційному сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, вбачається, що місце реєстрації проживання позивача та його фактичне місце проживання не збігалися, разом з тим, у розділі 3 «Об'єкти нерухомості» Декларації зазначений лише один будинок.

Позивач зазначений факт не заперечував, і зазначив, що тимчасово проживав за іншою адресою, ніж адреса реєстрації до закінчення ремонтних робіт.

Також в зазначеній вище Декларації за 2016 рік зазначено, що дружина позивача має право користування автомобілем Тойота РАВ4. В декларації зазначено, що право виникло в 2012 році.

Заперечуючи проти доводів, викладених у Висновку ГРД з цього приводу, позивач зазначає, що вказана в декларації дата виникнення права - 2012 рік - це дата виникнення права власності у власника автомобіля, яким є ОСОБА_11. Дружина ж позивача тимчасово безоплатно користувалася таким автомобілем тільки з 2016 року.

На виконання ухвали суду про витребування доказів третьою особою ВККСУ надана серед іншого копія листа Національного антикорупційного бюро України від 17 січня 2018 року за №03/1-178/2268 з додатками, з якого вбачається, що автомобіль Тойота РАВ4 дійсно з 2012 року належить ОСОБА_11, яка є дочкою позивача.

Оскільки для передачі права керування автомобілем не потрібно вчиняти правочини, як-то довіреність, а достатньо лише передати свідоцтво про реєстрацію права власності на транспортний засіб, документально підтвердити фактичний час передачі автомобіля в користуванні письмовими доказами не є можливим. Проте, всупереч вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач не навів заперечень проти таких тверджень позивача, не надав жодних доказів на підтвердження власного висновку, з клопотаннями про витребування доказів (зокрема, виклик свідків тощо) не звертався.

Також з матеріалів, наданих третьою особою, не вбачається факт користування позивачем автомобілем Toyota Camry на підставі доручення від 22 травня 2009 року №27100999, виданому до 2014 року. Позивач пояснив, що така довіреність на його ім'я була видана помилково і в той же день довіреність була видана на інших осіб. Оскільки позивач ніколи не користувався цим автомобілем, відповідно, підстав для включення його в декларації не було.

З додатків до копії листа Національного антикорупційного бюро України вбачається, що 14 серпня 2009 року теща позивача видала його дружині доручення на розпорядження майном строком до 14 серпня 2019 року.

Факт недекларування майна, зазначеного в довіреності, як такого, що знаходиться в користуванні позивача, останнім не заперечується. Навпаки, позивач стверджує, що зазначене в довіреності майно ніколи не перебувало в користуванні позивача чи його дружини.

Зазначене майно (квартира з гаражем по вул. Пересопницькій, м. Рівне) було придбано тещею позивача за власні кошти для власних потреб. Зазначена квартира непридатна для використання за призначенням, оскільки в ній не зроблений ремонт.

На підтвердження зазначених обставин позивачем надані до справи копії довіреності від 14 серпня 2009 року строком дії до 14 серпня 2019 року, витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №11629043, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, видане Комунальним підприємством Рівненське міське бюро технічної інвентаризації, копії документів на підтвердження того, що дружина позивача є дочкою власниці зазначеної вище квартири, а також копії довідок ТОВ «Рівнегаззбут» від 19 березня 2018 року №1891, №1783 від 19 березня 2018 року ПАТ «Рівнеобленерго», від 19 березня 2018 року №57 ПАТ по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз». Із зазначених документів вбачається, що зазначена вище квартира не може експлуатуватися, оскільки вона перебуває в непридатному для проживання стані, газопостачання відсутнє з 2011 року, електроенергія не споживається.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких гуртуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не надано жодних заперечень проти позовних вимог, жодних доказів в обґрунтування викладеного у оскарженому Висновку та на спростування викладеного позивачем в позовній заяві і наданих поясненнях.

Надані третьою особою документи та пояснення також не спростовують доводи позивача про необґрунтованість висновків ГРД щодо недоброчесності.

Оцінивши надані у даній справі докази за своїм внутрішнім переконанням та врахувавши надані позивачем пояснення, суд приходить до висновку, що допущені позивачем під час подачі декларацій окремі помилки в їх заповненні не є свідченням умисного приховування, перекручення або подання неповних відомостей. Зазначення в деклараціях осіб, з якими у позивача є родинні стосунки, навіть за умови нерозкриття додаткової інформації щодо таких осіб (в даному випадку є оприлюдненням інформації) не буде сприяти її приховуванню.

Суд вважає, що при запровадженні системи декларування суддів законодавець ставив мету оприлюднення інформації, яка буде свідчити про відкритість суддів. Зазначення позивачем такої інформації щодо осіб, з якими є родинні стосунки (матір, зять) та їх майна (автомобіль дочки, будинок матері) свідчить про вчинення позивачем дій, спрямованих на виконання зазначених вище вимог законодавства. Помилки позивача при заповненні декларацій в даному випадку не можуть свідчити про його намір приховати інформацію чи перекрутити її.

Що ж стосується довіреності на автомобіль Toyota Camry, в матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували твердження позивача про помилкове оформлення довіреності на його ім'я та відсутність у нього будь-яких прав на цей автомобіль.

Як випливає зі змісту статті 244 Цивільного кодексу України довіреність є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Отже, ані участь повіреного, ані навіть його обізнаність із змістом довіреності та самим фактом оформлення довіреності законодавством не передбачено. Повірений може користуватися правами на підставі довіреності тільки після її фактичного отримання.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що позивач користувався зазначеним вище автомобілем Toyota Camry або хоча б отримав довіреність на користування зазначеним автомобілем. Так само відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження таких обставин або на спростування тверджень позивача про помилковість видачі довіреності на його ім'я та подальше скасування довіреності. Не наводяться такі доводи і в оскаржуваних позивачем Висновку і Рішенні.

За таких обставин суд визнає твердження відповідача про наявність у позивача обов'язку декларувати право користування зазначеним автомобілем недоведеним, а висновок ГРД про порушення позивачем такого обов'язку помилковим та таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Оцінюючи таку підставу для висновку відповідача про невідповідність судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, як - відхилення клопотання Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України» про залучення до участі у справі представників ЗМІ, здійснення відео- та звукозапису судового процесу, судом враховується наступне.

З наданою до справи копії ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 30 жовтня 2014 року у справі №918/213/13-г вбачається, що з посиланням на положення статті 129 Конституції та частини першої статті 4-4 Госодарського процесуального кодексу України щодо гласності розгляду справ судом, статті 5 Закону України «Про інформацію», статті 307 Цивільного кодексу України щодо права знімати фізичну особу на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою, а також з посиланням на норми, що регулюють питання проведення в залі судового засіданні фото- і кінозйомки, відео-, звукозапису із застосуванням стаціонарної апаратури, а також транслювання судового засідання по радіо і телебаченню в цивільному та адміністративному процесі (стаття 6 Цивільного процесуального кодексу України та стаття 12 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно), враховуючи заперечення представника ПАТ «Рівнеазот», апеляційний господарський суд у складі колегії під головуванням судді ОСОБА_1 зробив висновок про неможливість задоволення клопотання ДП «Газ України» НАК «Нафтогаз України» про проведення в залі судового засідання відеозапису із застосуванням стаціонарної апаратури. В резолютивній частині ухвали суд зазначив про відхилення клопотання Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України» про залучення до участі у справі представників засобів масової інформації, здійснення відеозйомки та звукозапису судового процесу у зазначеній справі.

При цьому відповідно до статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, яка була чинною станом на момент прийняття апеляційним господарським судом зазначеної у Висновку ГРД ухвали, передбачалося здійснення відкритого розгляду справи у судах, а учасники судового процесу та інші особи, присутні на відкритому судовому засіданні, могли використовувати портативні аудіотехнічні засоби.

У вступній частині ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 30 жовтня 2014 року у справі №918/213/13-г серед іншого зазначається, що за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

За результатами судового засіданні 30 жовтня 2014 року розгляд справи був відкладений.

За нормами чинного на момент прийняття зазначеної ухвали Господарського процесуального кодексу України, ухвала про відкладення не підлягала самостійному оскарженню, в тому числі в частині розгляду клопотання про залучення представників ЗМІ, здійснення відео- та аудіофіксації судового засідання. Заперечення проти висновків суду могли бути включені до касаційної скарги за результатами розгляду справи по суті.

З наданої позивачем до матеріалів справи копії постанови Вищого господарського суду України від 19 лютого 2015 року у справі №918/213/13-г вбачається, що касаційні скарги Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України» та Публічного акціонерного товариства «Рівнеазот» на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 01 жовтня 2014 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20 листопада 2014 року у цій справі були залишені без задоволення. Вищий господарський суд України визнав доводи, викладені учасниками в касаційних скаргах, необґрунтованими, оскільки вони спростовувалися матеріалами справи та не відповідали вимогам законодавства.

Висновок ГРД щодо цього епізоду не містить обґрунтування про те, в чому саме полягає невідповідність судді ОСОБА_1 критеріям «Компетентність та старанність».

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у частині третій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта.

Так, у відповідності о наведеної норми Кодексу 2. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

- на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

- з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

- обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

- безсторонньо (неупереджено);

- добросовісно;

- розсудливо;

- з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

- пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

- з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

- своєчасно, тобто протягом розумного строку.

«На підставі» означає, що суб'єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» вказує на те, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» свідчить, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Зазначені критерії одночасно є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчинює дії чи допускає бездіяльності.

В оскарженому Висновку зазначено, що ГРД була позбавлена можливості забезпечити судді право на відповідь, оскільки не отримала особистих контактних даних судді.

Відсутність особистих контактних даних судді, за висновком суду, не може вважатися перешкодою для надання судді можливості надати пояснення з питань, які виклали сумнів під час збору та оцінки інформації Громадською радою доброчесності, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 87 Закону №1402 Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями (частина перша статті 83 Закону №1402).

Як встановлено судом під час розгляду цієї справи, позивач брав участь в кваліфікаційному оцінюванні як професійний суддя.

Отже, спілкування із суддею, в разі наявності такої потреби, мало б відбуватися через його місце роботи, інформація про яку була, вочевидь, відома відповідачу. При цьому, підстав для здійснення контактів виключно через особисті засоби зв'язку судді, відповідність якого займаній посаді і була предметом оцінки ГРД, у останньої не було.

Крім того, пунктом 5 статті 23 Регламенту Громадської ради доброчесності члену Ради до ухвалення рішення або висновку щодо судді рекомендовано уникати індивідуального спілкування з суддею; член Ради не повинен ініціювати спілкування з суддею, щодо якого почалася процедура кваліфікаційного оцінювання.

Ненадання можливості позивачу надати пояснення щодо питань, які зазначені у Висновку ГРД, на переконання суду, свідчить про неповне отримання інформації, використання її без належної перевірки.

Статтею 20 Регламенту ГРД передбачено, що член Ради, отримавши завдання щодо збору, перевірки та аналізу інформації про суддю або з власної ініціативи проводить збір такої інформації.

З метою збору інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради:

1) організовує пошук інформації на інформаційному порталі Ради, в інших джерелах в Інтернеті;

2) організовує пошук інформації у кореспонденції Ради;

3) організовує пошук інформації у відкритих державних реєстрах;

4) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також додаткові дії, які вважає необхідними (частина друга статті 20 Регламенту ГРД).

Наведене свідчить про те, що перелік дій членів ГРД під час збирання інформації відносно судді не є вичерпним.

Однак, отримана інформація про суддю повинна бути перевірена з метою її оцінки та достовірності, як це випливає з частини першої статті 21 Регламенту ГРД.

Частиною другою цієї статті Регламенту ГРД передбачено, що з метою перевірки інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради:

1) з'ясовує і оцінює надійність джерела інформації;

2) порівнює інформацію з різних джерел;

3) робить необхідні запити на доступ до публічної інформації;

4) звертається за консультаціями до осіб, які можуть надати експертну допомогу;

5) звертається за додатковою інформацією до очевидців;

6) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також інші дії, які вважає необхідними.

Отже, перелік дій, які може вчиняти член ГРД для перевірки інформації, також не є вичерпним.

Аналіз інформації про суддю (кандидатів на посаду судді) проводиться з метою визначення релевантності інформації для цілей кваліфікаційного оцінювання та підготовки проекту рішення або висновку Ради щодо судді (частина третя статті 21 Регламенту ГРД).

З Висновку ГРД та інших матеріалів справи не вбачається, що відповідач мав будь-які перешкоди для з'ясування обставин, які на думку відповідача, свідчать про недоброчесну поведінку позивача, зокрема, направити запити стосовно зазначених у Висновку квартир, які належать членам родини позивача, з'ясувати обставини користування автомобілями у їх власників тощо.

Невчинення дій щодо перевірки отриманої інформації свідчить не лише про неповне збирання інформації, а й про відсутність наміру щодо надання об'єктивної характеристики позивачу з метою здійснення його кваліфікаційного оцінювання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, що, в свою чергу, розцінюється як невикористання повноважень з метою, з якою це повноваження надано.

Суд вважає, що прийняття відповідачем як суб'єктом владних повноважень рішення щодо позивача про невідповідність критеріям доброчесності та професійної етики без перевірки отриманої інформації з інших джерел свідчить про те, що таке рішення прийнято без урахування всіх обставин справи, що мають значення для прийняття рішення, базується на припущеннях відповідача щодо певних обставин, тобто необґрунтовано. Наявність у позивача умислу на приховування або наведення недостовірної інформації у Деклараціях під час розгляду даної справи не виявлено.

При цьому, судом наголошується, що ненадання позивачу можливості подати пояснення з приводу отриманої щодо нього негативної інформації позбавило позивача права на участь у процесі прийняття рішення щодо нього.

Враховуючи викладене, суд вважає, що Висновок ГРД щодо позивача прийнятий з порушенням пунктів 2, 3, 9 частини другої статті 2 КАС України, що дає підстави для визнання його протиправним та скасування.

За змістом статті 19 Регламенту ГРД Висновок про невідповідність судді критеріям професійної етики та (або) доброчесності затверджується рішенням Зборів ГРД.

Оскільки суд дійшов висновку про протиправність Висновку ГРД щодо позивача, підстав для його затвердження у відповідача не було, відповідно, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення ГРД, оформленого у вигляді протоколу засідання ГРД від 15 березня 2018 року, також підлягає задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про зобов'язання відповідача вилучити негативний висновок щодо позивача з досьє судді та сайту ГРД, суд вважає за доцільне вказати на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 87 Закону №1402 ГРД за наявності відповідних підстав надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє.

З наданих третьою особою пояснень вбачається, що спірний Висновок ГРД надійшов до ВККСУ та приєднаний до матеріалів суддівського досьє позивача.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 93 Закону №1402 ведення суддівського досьє забезпечує Вища кваліфікаційна комісія суддів України.

Отже, відповідач не має повноважень щодо ведення суддівського досьє, тобто не має повноважень ані додавати, ані вилучати документи із суддівського досьє.

За таких обставин, позовна вимога про зобов'язання відповідача вилучити висновок ГРД щодо позивача з матеріалів суддівського досьє позивача не ґрунтується на положеннях законодавства, а тому задоволенню не підлягає.

Пунктом 5 частини шостої статті 87 Закону №1402 передбачено право ГРД створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

Статтею 30 Регламенту ГРД передбачено, що Рада має інформаційний портал (частина перша), який використовується для інформування про діяльність Ради, її рішення та висновки, а також для збору та систематизації інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді (частина друга).

Відповідно до частини третьої статті 30 Регламенту ГРД рішення (висновки) Ради публікуються на інформаційному порталі Ради не пізніше ніж через 10 днів з моменту їх ухвалення.

Визнання акта суб'єкта владних повноважень протиправним та його скасування означає, що спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Із скасуванням спірного Висновку ГРД він визнається таким, що не породжує жодних правових наслідків від моменту його прийняття відповідачем.

Отже, вилучення такого Висновку з інформаційного порталу (сайту) ГРД не вплине на будь-які права інших учасників інформаційних відносин, але відновить права позивача, оскільки щодо нього не буде розміщена інформація у Висновку, який визнаний протиправним та скасований.

Так, викладена в оскаржуваному Висновку інформація не тільки формує негативну думку про позивача, як професійного судді, а й негативно впливає на ділову репутацію останнього, оскільки такий Висновок може впливати на професійну кар'єру ОСОБА_1 і чинити перешкоди у реалізації права на здійснення відповідної діяльності.

За таких обставин позовна вимога про зобов'язання відповідача вилучити спірний Висновок із сайту відповідача відповідає способу захисту порушених прав позивача.

Так, відповідно до частини 5 статті 277 Цивільного кодексу України якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

Хоча Громадська рада доброчесності не є юридичною особою, але враховуючи характер відносин, які випливають із Законів України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації», суд вважає за можливе застосувати обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом зобов'язання відповідача вилучити після набрання законної сили рішенням у даній справі оскаржуваний Висновок шляхом видалення (знищення) з сайту Громадської ради доброчесності, застосувавши частину п'яту статті 277 Цивільного кодексу України по аналогії Закону, як це передбачено частиною шостою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.

Можливість такого відкликання випливає і з частини четвертої статті 19 Регламенту Громадської ради доброчесності.

З огляду на наведене вказана позовна вимога також підлягає задоволенню з урахуванням встановлених судом обставин.

У зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Позивачем сплачений судовий збір в сумі 2114,40 грн як за три позовні вимоги немайнового характеру.

Оскільки суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення перших двох вимог повністю, а третьої - частково, стягненню з відповідача на користь позивача належить судовий у розмірі 762,00 грн.

Керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Висновок про невідповідність судді Рівненського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений Громадською радою доброчесності 15 березня 2018 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Громадської ради доброчесності, оформлене у вигляді протоколу засідання Громадської ради доброчесності від 15 березня 2015 року про затвердження Висновку про невідповідність судді Рівненського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

Зобов'язати Громадську раду доброчесності вилучити Висновок про невідповідність судді Рівненського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений рішенням Громадської ради доброчесності 15 березня 2018 року, із сайту Громадської ради доброчесності.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 коп. за рахунок Громадської ради доброчесності.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржено за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Позивач - ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1)

Відповідач - Громадська рада доброчесності (код ЄДРПОУ: відсутній, адреса: 03109, м. Київ, вул. Механізаторів, 9)

Суддя Н.А. Добрівська