Справа № 810/2894/17
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/2894/17 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Пилипенко О.Є., Файдюка В.В.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 16 січня 2017 року №300/10/10-13-08-02-10;

- зобов'язати Києво-Святошинську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць грудень 2016 року з додатками та доповненням до неї Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з цих поданих позивачем документів від 13 січня 2017 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені вимог даного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було не повно досліджено обставини, що мають значення для справи та не правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, у зв'язку з чим просить залишити її без задоволення.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів даної справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Аніка» (ідентифікаційний код 33077997, місцезнаходження: 08152, Київська обл., Києво-Святошинський р-н., м. Боярка, вул. Територія Технікуму, буд.16) зареєстровано в якості юридичної особи 03.08.2014, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 30.08.2017 №5 (т.1, а.с.202-205).

13 січня 2017 року позивачем було подано до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2016 року від 13.01.2017 з додатками до неї, що підтверджується відбитком штампу податкового органу про отримання зазначених документів (т.1, а.с.129-133).

Крім того, разом з податковою декларацією позивачем були подані доповнення до податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період грудень 2016 року у письмовому вигляді вих.№12/01-17 від 13.01.2017 (т.1, а.с.134-145).

Однак, відповідач листом від 16.01.2017 №300/10/10-13-08-02-10 повідомив позивача про те, що на підставі рішення про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість ТОВ «Аніка» не є платником ПДВ з 16.12.2016. Разом з тим, у вказаному листі відповідач зазначив, що з 21.12.2016 подання ТОВ «Аніка» податкової декларації з ПДВ згідно п. 184.6 ст. 184 Податкового кодексу України не передбачено законодавством (т.1, а.с.146).

Вказаний лист був отриманий позивачем 14.02.2017, що підтверджується роздруківкою з інформацією з офіційного веб-сайту ПАТ «Укрпошта» (т.1, а.с.152).

Не погодившись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів зважає на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основним нормативно-правовим актом, яким врегульовані спірні правовідносини є Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-УІ (далі - ПК України), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

У відповідності до положень п.п. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 ПК України, одним з обов'язків платника податку є подання до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітності та інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Згідно з п. 46.1 ст. 46 ПК України, податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов'язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Пунктами 48.1 - 48.2 статті 48ПК України встановлено, що податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору. Обов'язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Відповідно до п. 48.3 ст. 48 ПК України, податкова декларація повинна містити такі обов'язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім'я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); інформація про додатки, що додаються до податкової декларації та є її невід'ємною частиною; ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

В силу п.п. 48.5.1 пункту 48.5 статті 48 ПК України, податкова декларація повинна бути підписана керівником платника податків або уповноваженою особою, а також особою, яка відповідає за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації до контролюючого органу. У разі ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації безпосередньо керівником платника податку така податкова декларація підписується таким керівником.

Достатнім підтвердженням справжності документа податкової звітності є наявність оригіналу підпису уповноваженої особи на документі у паперовій формі або наявність в електронному документі електронного цифрового підпису платника податку.

Пунктом 48.7 ст. 48 ПК України визначено, що податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.

Порядок подання податкової звітності до контролюючого органу визначається ст. 49 ПК України.

За правилами п. 49.1 ст. 49 ПК України, податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Відповідно до п. 49.3 ст. 49 ПК України, податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Пунктом 49.4 ст. 49 ПК України встановлено, що платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації контролюючому органу в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі контролюючому органу всіма платниками цього податку з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 січня 2017 року ТОВ «Аніка» було подано до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2016 року від 13.01.2017 з додатками до неї, що підтверджується відбитком штампу податкового органу про отримання зазначених документів (т.1, а.с.129-133).

Крім того, разом з податковою декларацією позивачем були подані доповнення до податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період грудень 2016 року у письмовому вигляді вих.№12/01-17 від 13.01.2017 (т.1, а.с.134-145).

Однак, Києво-Святошинська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області листом від 16.01.2017 № 300/10/10-13-08-02-10 повідомила позивача про те, що на підставі рішення про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість, ТОВ «Аніка» не є платником податку на додану вартість з 16.12.2016, а тому з 21.12.2016 подання ТОВ «Аніка» податкової декларації з ПДВ згідно п. 184.6 ст. 184 Податкового кодексу України не передбачено законодавством.

Таким чином, як встановлено колегією суддів, фактично відмова відповідача у прийнятті податкової декларації з ПДВ за грудень 2016 року обумовлена анулюванням реєстрації ТОВ «Аніка» платником ПДВ на підставі рішення контролюючого органу від 16.12.2016 № 299 (т.2, а.с.167-168).

Як зазначено позивачем, анулювання реєстрації платника податку на додану вартість ТОВ «Аніка» не є підставою для неприйняття податкової звітності з ПДВ, з приводу чого, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 49.8 ст. 49 ПК України прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

У відповідності до п. 49.9 ст. 49 ПК України, за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

За умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою: - за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про отримання податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв'язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою; - у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.

Пунктом 49.10 статті 49 ПК України встановлено, що відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо) забороняється.

Згідно з п. 49.11 ст. 49 ПК України, у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови: у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв'язку, - протягом п'яти робочих днів з дня її отримання; у разі отримання такої податкової декларації особисто від платника податку або його представника - протягом трьох робочих днів з дня її отримання.

Системний аналіз вказаних положень податкового законодавства дає підстави колегії суддів дійти висновку про те, що податковий орган не має права не прийняти фактично отриману податкову декларацію, у разі її складання з дотриманням вимог статті 48 ПК України, оскільки прийняття податкової звітності є обов'язком контролюючого органу. При цьому, підставою для відмови у прийнятті податкової декларації, згідно з п. 49.11 ст. 49 ПК України, є виключно допущення платником податків порушень вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу при її заповненні, тобто відсутність в ній обов'язкових реквізитів.

Як вбачається з матеріалів справи, подана позивачем податкова декларація з податку на додану вартість за грудень 2016 року в повній мірі відповідає вимогам статті 48 ПК України, у зв'язку з чим мала бути прийнята контролюючим органом як податкова звітність.

Крім того, податкова декларація з податку на додану вартість за грудень 2016 року за своєю формою відповідає вимогам, встановленим Наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин).

Пункт 49.4 ст. 49 ПК України не встановлює наслідків подання платником податків декларації з податку на додану вартість після анулювання реєстрації платником ПДВ, зокрема, що у прийнятті такої декларації має бути відмовлено, у зв'язку з чим, враховуючи закріплене в п. 49.10 ст. 49 ПК України положення про заборону контролюючим органам відмовляти у прийнятті податкової декларації з будь-яких причин, не визначених цією статтею, податкова інспекція за місцем обліку платника податків зобов'язана прийняти таку декларацію.

При цьому, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що стаття 184 ПК України, на яку посилається відповідач в оскаржуваному рішенні, містить підстави для анулювання реєстрації платника податку, а не підстави для відмови у прийнятті податкової звітності.

Відповідачем не зазначено норму законодавства, яка б надавала йому компетенцію не приймати податкову звітність, чим порушено принципи правомірності рішення та дій суб'єкта владних повноважень, визначених пунктами 1, 3 та 5 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

На думку колегії суддів, відсутність закріплених в Податковому кодексі України наслідків подання платниками податків податкових декларацій після анулювання реєстрації платником ПДВ має трактуватися виключно на їх користь.

При цьому, в силу п.п. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Крім цього, згідно з п. 56.21 ст. 56 ПК України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, обґрунтовуючи протиправність прийняття рішення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 16.01.2017 №300/10/10-13-08-02-10, зазначив, що рішення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про анулювання реєстрації платника ПДВ від 16.12.2016 №299 є неузгодженим, оскільки воно оскаржується у судовому порядку, з приводу чого суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Так, вивченням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що лист від 16.01.2017 №300/10/10-13-08-02-10 був складений Києво-Святошинською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області 16.01.2017.

Відповідно до інформації з автоматизованої програми Діловодство спеціалізованого суду, ТОВ «Аніка» звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом про визнання незаконним і скасування рішення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 16.12.2016 №299 про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість ТОВ «Аніка» 14.07.2017.

Таким чином, на момент оформлення Києво-Святошинською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області вищевказаного листа позивач ще не звернувся у адміністративному чи судовому порядку з позовом про оскарження рішення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 16.12.2016 №299 про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість ТОВ «Аніка».

Проте, в даному випадку, наявність або відсутність факту оскарження рішення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 16.12.2016 №299 про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість ТОВ «Аніка» не має значення для оцінки правомірності дій чи бездіяльності податкового органу щодо неприйняття спірної податкової звітності позивача.

Так, позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 16.01.2017 №300/10/10-13-08-02-10.

Натомість, в даному випадку лист Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 16.01.2017 №300/10/10-13-08-02-10 за своїм змістом не є рішенням суб'єкта владних повноважень, прийнятим у відповідності до ст. 49 Податкового кодексу України за результатом розгляду поданої ТОВ «Аніка» податкової декларації.

Зазначений лист носить інформативний характер, а тому визнання його протиправним та скасування не зумовлює наслідків для позивача та відновлення його порушених прав.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що в даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області щодо неприйняття податкової декларації Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць грудень 2016 року з додатками та доповненнями до неї.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Отже, з урахуванням того, що подана позивачем до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області податкова декларація з податку на додану вартість відповідає вимогам ст. 48 Податкового кодексу України, а також враховуючи те, що відповідач позбавлений дискреційних повноважень у питаннях прийняття податкової звітності, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про необхідність зобов'язання відповідача прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період - грудень 2016 року з додатками та доповненнями до неї Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з поданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Аніка» документів від 13.01.2017.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» та наявність правових підстав для їх задоволення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 315, 316, 321, 322, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Пилипенко О.Є.

Суддя Файдюк В.В.