Справа № 804/3696/18
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2018 року Справа № 804/3696/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіГорбалінського В.В.
за участі секретаря судового засіданняУсенко Д.Ю.
представник позивача представник відповідача Локтіонова А.М. Воротниченко Н.Ф.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СХІДБУД К.С.К. 99» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
Товариство з обмеженою відповідальністю «Східбуд К.С.К. 99» звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просило:
Ухвалою від 23 травня 2018 року позовна заява ТОВ «Східбуд К.С.К. 99» залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви.
Заявою від 12.06.2018 року позивач усунув недоліки позовної заяви, долучивши до матеріалів справи платіжне доручення №956 від 31.05.2018 року про сплату судового збору в сумі 47 386,06 грн. та завірені належним чином копії документів.
06.07.2018 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі.
31.07.2018 року до суду надійшов відзив ГУ ДФС у Дніпропетровській області, в якому відповідач проти позову заперечував та зазначив, що в акті перевірки вчинено запис, що не підтверджено реальність здійснення господарських операцій, оформлених документально ТОВ «СХІДБУД К.С.К. 99» по взаємовідносинам з контрагентами: ТОВ «Вектор-Транс-Плюс», ПП «Ніфар», ТОВ «Білдінг Брауз», ТОВ «Резерв Солюшн», ТОВ «Греймакс», ТОВ «МДМ КОД», до перевірки не було надано первинних документів по взаємовідносинам з ТОВ «Резерв-солюшн», ТОВ «Греймакс», а також є протоколи допиту свідків, які заперечують причетність до діяльності контрагентів.
07.08.2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла відповідь позивача на відзив, а 13.08.2018 року - заперечення на відповідь на відзив.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
На підставі наказу відповідача від 02.08.2017 року №4139-п термін проведення перевірки перенесено на строк, визначений відповідно до норм п. 44.5 ст. 44 Податкового кодексу України.
Наказом ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 02.11.2017 року №6173-п термін перевірки продовжувався на 5 робочих днів з 03.11.2017 року.
Термін проведення перевірки продовжувався на підставі наказів №6387-п від 10.11.2017 року та №6591-п від 17.11.2017 року згідно із заявами відповідача.
Позивачем подано заперечення до акту перевірки. Листом від 26.01.2018 року відповідач повідомив позивача про результати розгляду заперечень, якими підтверджено висновки відповідача, зазначені в Акті перевірки. З урахуванням розгляду заперечень перевіркою встановлено наступні порушення ТОВ «СХІДБУД К.С.К. 99»:
- п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 1 095 488 грн., у т. ч. за 2015 рік на суму 38 512 грн., за 2016 рік на суму 1 056 976 грн., і завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування на загальну суму 8 125 грн., у т. ч. за І квартал 2017 року в сумі 8 125 грн.;
- п. 187.1 ст. 187, п. 198.1, п. 198.2., п. 198.3. ст. 198, п. 201.1, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 1 439 471 грн., у т.ч.: за травень 2015 року на суму 4 167 грн., за червень 2015 року на суму 7 214 грн., за серпень 2015 року на суму 4 167 грн., за грудень 2015 року на суму 263 298 грн., за січень 2016 року на суму 42 232 грн., за лютий 2016 року на суму 10 950 грн., за березень 2016 року на суму 5 717 грн., за травень 2016 року на суму 18 916 грн., за серпень 2016 року на суму 108 870 грн., за вересень 2016 року на суму 108 323 грн., за жовтень 2016 року на суму 146 219 грн., за листопад 2016 року на суму 83 433 грн., за грудень 2016 року на суму 614 847 грн.;
- п. 201.1. ст. 201 Податкового кодексу України за період з 01.10.2015 по 31.03.2016 несвоєчасно зареєстровані податкові накладні;
- п. 164.1., пп. 164.2.2 п. 164.2., пп. 164.2.11, абз. «е» пп. 164.2.17 п. 164.2. ст. 164, пп. 168.1.1. п. 168.1., пп. 168.1.4. п. 168.1, п. 168.3. ст. 168, пп. 170.9.2 п. 170.9 ст. 170 абз. «а» п. 171.2 ст. 171, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб в сумі 35 940,62 грн.;
- пп. 168.1.5 п. 168.1. ст. 168, п. 171.1. ст. 171, пп. «а» п. 176.2. ст. 176, п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, в результаті чого занижено військовий збір у сумі 2 505,66 грн.;
- пп. 14.1.180 п. 14.1. ст. 14, абз. 1 п. 46.1. ст. 46, п. 49.1. та п. 49.2., пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, ст. 51 гл. 2 та пп. «б» п. 176.2. ст. 176 Податкового кодексу України за подання з недостовірними відомостями податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, сум утриманого з них податку за формою 1ДФ за період 4 кв. 2015 р. та 4 кв. 2016 р.;
- порушення п. 1 ч. 1 ст. 4, п. 2 ст. 6, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено єдиний внесок у сумі 8 590,38 грн.
На підставі вищезазначених висновків відповідачем винесені податкові повідомлення-рішення:
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Щодо правомірності дій ГУ ДФС у Дніпропетровській області з призначення та проведення документальної планової невиїзної перевірки, суд зазначає наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, а також права та обов'язки платників податків і зборів, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України.
Згідно п. 61.1 ст. 61 Податкового кодексу України податковий контроль - це система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Порядок проведення податковим органом перевірок та оформлення результатів її проведення визначені главою 8 Податкового кодексу України (статті 75 - 86).
Пунктом 75.1. ст. 75 Податкового кодексу України визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Згідно з пп. 75.1.2. п. 75.1. ст. 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Статтею 77 Податкового Кодексу України встановлено особливості проведення документальної планової перевірки.
Документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок (п. 77.1 Податкового кодексу України).
Відповідно до п. 77.4. ст. 77 Податкового кодексу України про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.
Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.
Пунктом 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Судом встановлено та не заперечується самим позивачем, що уповноваженими особами позивача було допущено посадових осіб Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області до проведення перевірки на підставі наказу від 05.07.2017 №3463-п. Більш того, термін проведення перевірки двічі продовжувався саме на підставі заяв позивача, що суд визнає достатнім підтвердженням згоди позивача на продовження перевірки позивачем.
Між тим, платник податку, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки, зокрема, виїзної, щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до податкової перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
З огляду на наведене, позови платників податків, спрямовані на оскарження рішень (у тому числі наказів про призначення перевірки), дій або бездіяльності контролюючих органів щодо призначення та/або проведення перевірок можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки. В іншому разі в задоволенні відповідних позовів має бути відмовлено, оскільки правові наслідки оскаржуваних дій за таких обставин є вичерпаними, а отже, задоволення позову не може призвести до відновлення порушених прав платників податків, оскільки після проведення перевірки права платника податків порушують лише наслідки проведення відповідної перевірки.
Отже, суд вважає, що позивач, допустивши посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки, тим самим втратив своє право на оскарження наказу про проведення виїзної перевірки, скасування якого за вказаних обставин не може призвести до відновлення порушених прав ТОВ «СХІДБУД К.С.К. 99», оскільки права останнього можуть порушити лише наслідки проведення такої перевірки та винесені за її наслідками відповідні рішення.
Приймаючи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідач у зазначених вище спірних правовідносинах діяв в межах та у спосіб, які передбачені вимогами чинного законодавства, з урахуванням всіх обставин справи. Посилання позивача на порушення відповідачем порядку призначення перевірки, як на підставу позовних вимог, суд визнає необґрунтованими.
Приписами п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).
Приписами абз. 1 п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункт 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).
Згідно з п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Згідно з п. 185.1. ст. 185, п. 187.1. ст. 187, п. 188.1. ст. 188 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
Відповідно до п. 201.1., 201.4., 201.6. ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один із способів, визначених п. 201.1. ст. 201 ПК України; податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця; податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
Пунктом 200.1. статті 200 Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з п. 198.1. ст. 198 ПК України виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
При цьому, відповідно до п. 198.2., 198.3., 198.6. ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 Кодексу).
З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Одним із основних принципів, на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, відповідно до статті 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є принцип превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.
Згідно із ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Як зазначено у ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно з пунктом 1.2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів.
Відповідно до пункту 2.1 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених ст. 216 Цивільного кодексу України, платниками податків вносяться відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.
Як вбачається зі змісту акту перевірки, висновки щодо порушення товариством з обмеженою відповідальністю «Східбуд К.С.К. 99» приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами: ТОВ «Вектор-Транс-Плюс», ПП «Ніфар», ТОВ «Білдінг Брауз», ТОВ «Резерв Солюшн», ТОВ «Греймакс», ТОВ «МДМ КОД».
Крім того, перевіркою встановлено порушення п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України, яке виразилося у заниженні позивачем суми зобов'язань з податку на додану вартість за грудень 2015 року на суму 258 148 грн. через реалізацію ним товарів нижче їх собівартості.
Аналізуючи вказані норми податкового законодавства України, ознайомившись із доводами контролюючого органу, на підставі яких здійснено висновки акту перевірки, суд зазначає, що в межах даного спору слід встановити саме факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та його контрагентами з урахуванням умов спірних правовідносин.
Взаємовідносини між ТОВ «Східбуд К.С.К. 99» та ТОВ «Вектор-Транс-Плюс» здійснювались на підставі договору № 0109-3 від 01.09.2016 року, згідно з яким (п. 1.1 договору) продавець (ТОВ «Вектор-Транс-Плюс») зобов'язався передати у власність покупця (ТОВ «Східбуд К.С.К. 99»), а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар. Ціни та асортимент товару, згідно з договором, вказуються у видаткових накладних на відвантажений товар.
Операції з поставки товару за договором № 0109-3 від 01.09.2016 року, укладеним між ТОВ «Східбуд К.С.К. 99» та ТОВ «Вектор-Транс-Плюс», оформлені наступними документами:
- видатковими накладними № 73 від 26.08.2016 року на суму 314 402 грн., в т.ч. ПДВ 52 400 грн.; № 74 від 29.08.2016 року на суму 251 061 грн., в т.ч. ПДВ 41 843 грн.; № 78 від 22.09.2016 року на суму 111 991 грн., в т.ч. ПДВ 18 665 грн.; № 91 від 26.09.2016 року на суму 318 999 грн., в т.ч. ПДВ 53 167 грн.; № 96 від 26.09.2016 року на суму 5 391 грн., в т.ч. ПДВ 898 грн.; № 99 від 30.09.2016 року на суму 213 554 грн., в т.ч. ПДВ 35 592 грн.; № 103 від 27.10.2016 року на суму 283 200 грн., в т.ч. ПДВ 47 200 грн.; № 104 від 31.10.2016 року на суму 564 022 грн., в т.ч. ПДВ 94 004 грн.; № 105 від 29.10.2016 року на суму 30 091 грн., в т.ч. ПДВ 5 015 грн.;№ 110 від 21.11.2016 року на суму 124 334 грн., в т.ч. ПДВ 20 722 грн.; №111 від 21.11.2016 року на суму 167 271 грн., в т.ч. ПДВ 27 879 грн.; № 112 від 21.11.2016 року на суму 112 739 грн., в т. ч. ПДВ 18 790 грн.; № 118 від 25.11.2016 року на суму 17 458 грн., в т.ч. ПДВ 2 910 грн.; № 119 від 28.11.2016 року на суму 78 794 грн., в т. ч. ПДВ 13 132 грн.;
- товарно-транспортними накладними №73 від 26.08.2016 року, №74 від 29.08.2016 року, №78 від 22.09.2016 року, №96 від 26.09.2016 року, №99 від 30.09.2016 року; №103 від 27.10.2016 року, №105 від 29.10.2016 року, №112 від 21.11.2016 року, №118 від 25.11.2016 року, №119 від 28.11.2016 року.
Господарські відносини із ПП «Ніфар» здійснювалися позивачем на підставі договору № 01122016 від 02.12.2016 року, згідно з п. 1.1. якого постачальник (ПП «Ніфар») зобов'язується поставити продукцію, а Покупець прийняти і оплатити продукцію. Ціни та асортимент товару вказані в накладних.
Виконання даного договору та здійснення господарських операцій із ПП «Ніфар» позивач підтверджує наступними документами:
- видатковими накладними №127 від 19.12.2016 року на суму 97 759 грн., у т.ч. ПДВ 16 293 грн.; №128 від 19.12.2016 року на суму 52 324 грн., в т.ч. ПДВ 8 721 грн.; №129 від 19.12.2016 року на суму 76 765 грн., в т.ч. ПДВ 12 794 грн.; №130 від 20.12.2016 року на суму 419 160 грн., в т.ч. ПДВ 69 860 грн.; №133 від 09.12.2016 року на суму 416 448 грн., в т.ч. ПДВ 69 408 грн.; №134 від 20.12.2016 року на суму 187 263 грн., у т.ч. ПДВ 31 210 грн.; №135 від 20.12.2016 року на суму 156 754 грн., у т.ч. ПДВ 26 126 грн.; №196 від 26.12.2016 року на суму 74 517 грн., у т.ч. ПДВ 12 420 грн.; №197 від 01.12.2016 року на суму 43 794 грн., в т.ч. ПДВ 7 299 грн.; №199 від 19.12.2016 року на суму 17 236 грн., у т.ч. ПДВ 2 888 грн.; №200 від 21.12.2016 року на суму 20 880 грн., в т.ч. ПДВ 3 480 грн.; №210 від 31.12.2016 року на суму 926 379 грн., у т.ч. ПДВ 154 397 грн.;
- товарно-транспортними накладними №127 від 19.12.2016 року, №130 від 20.12.2016 року, №196 від 31.12.2016 року.
Взаємовідносини позивача із контрагентом ТОВ «Білдінг Брауз» здійснювалися на підставі договору №02122016-2 від 02.12.2016 року, згідно з яким даний контрагент, як постачальник, зобов'язується поставити продукцію, а позивач, як покупець, зобов'язався прийняти і оплатити продукцію. Ціни та асортимент товару, що поставляється, вказані в накладних.
Господарські операції на виконання даного договору оформлені наступними документами:
- товарно-транспортною накладною №185 від 30.12.2016 року.
Відносини між ТОВ «Східбуд К.С.К.99» та ТОВ «МДМ КОД» у період, що перевірявся, здійснювалися на підставі договору № 27 від 29.01.2016 року. У відповідності до даного договору постачальник (ТОВ «МДМ КОД») зобов'язався поставляти та передавати у власність покупця (ТОВ «Східбуд К.С.К. 99») за його заявками товарно-матеріальні цінності, а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити його згідно з умовами договору.
Господарські операції позивача із ТОВ «МДМ КОД» по договору №27 від 29.01.2016 року оформлені наступними документами:
- товарно-транспортними накладними №3 від 29.01.2016 року, №25 від 23.05.2016 року.
Як на доказ придбання товарів (послуг) у зазначених вище суб'єктів господарювання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності та обґрунтування ділової доцільності вказаних господарських взаємовідносин позивач посилається на долучені ним до матеріалів справи платіжні доручення про здійснення оплати поставленого товару, сертифікати відповідності. Крім того, зазначив, що отримані за вказаними вище договорами товари використані ним, як матеріали під час виконання будівельних робіт, на підтвердження чого позивачем надано накладні-вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів, договори на виконання робіт з капітального ремонту, акти приймання виконаних будівельних робіт (за формою №КБ-2в), довідки про вартість виконаних будівельних робіт (за формою №КБ-3).
Документи, що підтверджують господарські взаємовідносини із ТОВ «Резерв Солюшн» та ТОВ «Греймакс», позивачем не надано. Як випливає з акту перевірки такі документи не були надані й під час її проведення. Факт ненадання первинних бухгалтерських документів при проведенні перевірки оформлено відповідним актом від 24.11.2017 року.
Слід зазначити, що досліджені під час розгляду справи первинні документи на підтвердження здійснення господарських операцій позивача з його контрагентами оформлені відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», всі господарські операції знайшли своє відображення у бухгалтерському обліку позивача та доводять наявність змін в активах позивача під час вчинення господарської операції.
Водночас, за змістом акту перевірки, висновки Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про нереальність вказаних господарських операцій ґрунтуються на аналізі контролюючим органом податкової інформації.
Так, контролюючий орган, посилаючись на результати аналізу баз даних ДФС, зазначає наступне:
ТОВ «Вектор-Транс-Плюс», ПП «Ніфар», ТОВ «Білдінг Брауз», ТОВ «Резерв Солюшн», ТОВ «Греймакс» та ТОВ «МДМ КОД» не мають основних засобів, у 2016 році звітність з податку на прибуток не подавали, податок на прибуток до бюджету не сплачували, звіт про фінансові результати за формою №2 за 2016 рік також не подавався. Встановлено відсутність складських приміщень, виробничих фондів, достатньої кількості трудових ресурсів, витрат на ведення господарської діяльності. Відсутнє придбання товарно-матеріальних цінностей, які були реалізовані ТОВ «Східбуд К.С.К. 99».
Крім того, у Реєстрі облікових карток суб'єктів фіктивного підприємництва по контрагенту ТОВ «Вектор-Транс-Плюс» встановлено ознаку фіктивності, порушено кримінальну справу за фактом скоєння злочину, передбаченого ст. 205 Кримінального кодексу України. Відповідачем разом із відзивом на позов надано копію протоколу допиту ОСОБА_6 щодо непричетності її сина ОСОБА_7 до діяльності ТОВ «Вектор-Транс-Плюс».
Ознайомившись із такими доводами контролюючого органу, слід зазначити, що чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів або спеціальних дозволів у останніх. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак, за умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.
У відповідності статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.
В той же час, відсутність у контрагента позивача задекларованих матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.
При цьому, сам по собі факт недекларування контрагентом позивача у поданій податковій звітності результатів таких окремих господарських операцій та/або наявних трудових ресурсів, на думку суду, не впливає на право позивача (покупця) сформувати податковий кредит, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, зокрема, від фактичної сплати контрагентом у ланцюгу постачання податку до бюджету, а відтак якщо останній не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку або мінімізував свої податкові зобов'язання, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, проте вказана обставина не є підставою для позбавлення платника податку-покупця права на отримання податкової вигоди у разі, якщо такий платник має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту
Наведене правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 30.01.2018 №К/9901/612/18 і №К/9901/630/18.
Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
При цьому, на момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість, установчі документи недійсними в судовому поряду не визнавались.
Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), Булвес АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому, платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.
Такі показання при допиті не містять у собі встановлених обставин, які б свідчили про невиконання контрагентами своїх договірних зобов'язань саме по господарських відносинах з позивачем або встановлення обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб'єктами господарської діяльності.
В той ж час, позивачем долучено до матеріалів справи нотаріально засвідчену копію заяви громадянина ОСОБА_7 від 26 квітня 2018 року про те, що починаючи з липня 2016 року по червень 2017 року він був власником та директором ТОВ «Вектор-Транс-Плюс» і виконував обов'язки директора самостійно.
За таких обставин наданий відповідачем протокол допиту свідка не підтверджує обставини, на які відповідач посилається, як на підставу висновку про нереальність господарських операцій із ТОВ «Вектор-Транс-Плюс», а також спростовується іншими матеріалами справи, дослідженими судом.
Правову позицію з аналогічного питання Верховний Суд висловив у постанові від 26.06.2018 року у справі № 808/2360/17 та у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 809/1139/17.
Разом з тим, відповідно до частини 6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно контрагентів позивача, який би набрав законної сили, під час розгляду справи, контролюючим органом не надано, а отже сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб контрагента позивача не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків для позивача.
Отже, з аналізу первинної документації, норм чинного законодавства та особливостей спірних господарських операцій із ТОВ «Вектор-Транс-Плюс», ПП «Ніфар», ТОВ «Білдінг Брауз» та ТОВ «МДМ КОД» не спростована їх реальність, що підтверджується залученими до матеріалів справи документами первинного та бухгалтерського обліку.
Стосовно господарських відносин із ТОВ «Резерв Солюшн» та ТОВ «Греймакс» суд зазначає, що з огляду на наведені вище норми Податкового кодексу України (зокрема, п. 44.1. ст. 44 та інші), Закону України «Про бухгалтерську та фінансову звітність в Україні» (ч. 1 ст. 9) врахування позивачем результату господарських операцій із вказаними контрагентами при формуванні витрат (для визначення розміру зобов'язань з податку на прибуток) та податкового кредиту, за умов, коли здійснення таких господарських операцій не підтверджується належними первинними бухгалтерськими документами, є необґрунтованим. Відповідачем, у свою чергу, обґрунтовано встановлено нереальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Резерв Солюшн» та ТОВ «Греймакс». За таких обставин, в частині встановлених дійсних обставин взаємовідносин позивача із даними контрагентами, вимоги позивача відхиляються, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення - залишаються в силі.
Щодо реалізації позивачем в травні, жовтні, грудні 2015 року продукції нижче їх собівартості, чим порушено п. 188.1. ст. 188 Податкового кодексу України, суд зазначає, що п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України встановлює, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а тому зазначення в акті перевірки норми, що база оподаткування не може бути нижче собівартості продукції спотворює зміст цієї норм і не може бути застосована.
Таким чином, судом не встановлено порушень позивачем п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України, а тому в цій частині (258 147 грн. за основним платежем та 64 536,75 грн. за штрафними санкціями) податкове повідомлення-рішення також підлягає скасуванню.
Щодо нарахованих сум по таким контрагентам як: ТОВ «Білновобуд» в сумі 5 150 грн. за основним платежем та 1 287,50 грн. за штрафними санкціями, ВТК «МБМ» в сумі 4 166 грн. за основним платежем та 1 041,50 грн. за штрафними санкціями, Плутон -С в сумі 40 800 грн. за основним платежем та 10 200 грн. за штрафними санкціями, суд зазначає, що позивач не навів спростування вказаним порушенням та фактично в судовому засіданні їх визнав, отже в цій частині оспорюване податкове повідомлення-рішення скасуванню не підлягає.
Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме:
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У зв'язку з цим з Головного управляння ДФС у Дніпропетровський області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача підлягають стягненню 44 333,74 грн.
Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5- 11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СХІДБУД К.С.К. 99" судовий збір у розмірі 44 333,74 грн.
Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, проте, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Повний текст рішення суду складений 23 листопада 2018 року.
Суддя В.В. Горбалінський