Справа № 500/2254/18
Суддя: Мандзій Олексій Петрович
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2254/18

11 грудня 2018 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Мандзія О.П.

за участю:

секретаря судового засідання Канюка Н.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі відповідач), в якій просив:

визнати протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_2, з 01 вересня 2018 року;

зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зробити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2, починаючи з 01.09.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". У звязку з виїздом на постійне місце проживання за кордон до Італійської Республіки, позивачу припинено виплату пенсії з 01.09.2018 року. Вважає такі дії відповідача протиправними, та такими, що порушують його конституційні права, що слугувало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду 30.10.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено у справі судове засідання на 28.11.2018 року.

На виконання вимог вказаної ухвали, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області 19.11.2018 року подано до суду відзив на позовну заяву (а.с.21-22), просило відмовити у задоволенні в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода якого надана Верховною Радою України. Між Україною та Італійською Республікою відсутній договір, що регулює відносини у сфері пенсійного забезпечення. Таким чином, переїзд одержувача пенсії за кордон на постійне місце проживання унеможливлює виплату пенсії. За даних обставин, вважає, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Ухвалою суду від 28.11.2018 року розгляд справи відкладено до 11.12.2018 року.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, що викладені в позовній заяві та просила суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області належним чином повідомлено про дату, час та місце судового розгляду відповідно до ст.124, 126 КАС України.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали, що містяться у справі, вважає, що позов підлягає до задоволення, з наступних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", який перебував на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Згідно листа Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області від 04.10.2018 року №6101.1-17995/61.2-18, адресованого Головному управлінню Пенсійного фонду України в Тернопільській області, ОСОБА_2 26.12.2017 року оформив документи для виїзду на постійне місце проживання за кордон (а.с.24).

За результатами розгляду звернення ОСОБА_2 від 14.09.2018 року (а.с.11), Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області листом від 08.10.2018 року №657/К-11 повідомлено про припинення виплати пенсії з 01.09.2018 року, а також що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України (а.с.10).

Не погоджуючись із припиненням виплати пенсії з 01.09.2018 року у звязку із виїздом на постійне місце проживання за кордон, позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Приписами ч.2 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Як передбачено ст.3 ОСОБА_3 України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод є головним обов'язком держави.

Згідно із ст.8 ОСОБА_3 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Відповідно до вимог ст.22 ОСОБА_3 України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Як роз'яснено в п.2 постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування ОСОБА_3 України при здійсненні правосуддя", оскільки ОСОБА_3 України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності ОСОБА_3 у всіх необхідних випадках застосовувати ОСОБА_3 як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на ОСОБА_3, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Відповідно до ст.152 ОСОБА_3 України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають ОСОБА_3 України або якщо була порушена встановлена ОСОБА_3 України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Рішенням від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі Закон №1058-ІV) щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають ОСОБА_3 України (є неконституційними). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Згідно з приписами ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених ОСОБА_3, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своєму рішенні у справі "Пічкур проти України" № 10441/06 від 07.02.2014 року зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст.46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Водночас, за правовою позицією ЄСПЛ, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі "Хонякіна проти Грузії", № 17767/08, пункт 72, від 19.06.2012). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі "Суханов та Ільченко проти України" № 68385/10 та 71378/10 від 26.09.2014).

Згідно ч.2 ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-ХІІ (далі Закон №2262-ХІІ) пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Отже, порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, у тому числі і військовим пенсіонерам, регулюється нормами Закону №1058-ІV з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитись в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.

Із системного аналізу наведених законодавчих норм слідує про відсутність будь-яких підстав для припинення виплат пенсій особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Таким чином, позивач, виїхавши на постійне місце проживання до Італійської Республіки, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як громадянин України, що проживає на території України, оскільки ОСОБА_3 України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України, а відповідач, припинивши виплату позивачу пенсії, діяв поза законом.

При цьому, в обґрунтування заперечень відповідач посилається на те, що на даний час між Україною та Італійською Республікою а відсутній договір, що регулює відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Суд вважає за необхідне наголосити, що рішенням від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають ОСОБА_3 України (є неконституційними). На підставі чого, доводи відповідача з цього приводу є безпідставними та за практикою ЄСПЛ породжують дискримінацію громадян.

З огляду на викладене, оскільки відповідачем допущено необґрунтовану дискримінацію в частині позбавлення позивача можливості отримати пенсію, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 з 01.09.2018 року підлягає до задоволення.

Перерахування коштів для виплати пенсії забезпечує Пенсійний фонд України відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України "Про заходи щодо підвищення ефективності управління фінансами пенсійного забезпечення" від 12.09.2002 року № 1349.

Перерахуванню коштів для виплати пенсії передує складання списків зарахування пенсій, які містять в собі такі відомості як прізвище, ім'я, по батькові одержувача пенсії, загальну суму для зарахування на поточний рахунок та загальну суму пенсії в установі уповноваженого банку.

В ході судового розгляду відповідачем не спростовано факту наявності у органу Пенсійного фонду України номеру та реквізитів рахунку на який раніше виплачувалась пенсія та можливості продовжувати виплату пенсії з 01.09.2018 року.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відновити виплату пенсії, слід зазначити, що остання є похідною вимогою від розглянутої вище (основної вимоги), у розумінні положень п.23 ч.1 ст.4 КАС України, а тому також підлягає задоволенню.

Більш того, п.4 ч.2 ст.245 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (ч.4 ст.245 КАС України).

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення, і це прямо передбачено п.4 ч.2 ст.245 КАС України.

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Вирішуючи питання періоду з якого слід поновити виплату пенсії, враховуючи положення ч.2 ст. 122 КАС України, суд приходить до висновку, що відновлення виплати пенсії слід задовольнити з 01.08.2017 року (дати припинення виплати пенсії).

Відповідно до ч.2 ст. 19 ОСОБА_3 України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваних дій.

Відтак, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, оскільки позов підлягає до задоволення, то до відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачена сума судового збору у розмірі 704,80 грн. згідно квитанції №36237861 від 23.10.2018 року (а.с.3).

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовільнити повністю

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_2 з 01 вересня 2018 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: 46001, Тернопільська область, місто Тернопіль, майдан Волі, будинок 3, ідентифікаційний код в ) відновити виплату призначеної пенсії ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) з 01 вересня 2018 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: 46001, Тернопільська область, місто Тернопіль, майдан Волі, будинок 3, ідентифікаційний код в ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок, сплачений відповідно до квитанції №36237861 від 23.10.2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2018 року.

Головуючий суддя Мандзій О.П.

копія вірна

Суддя Мандзій О.П.