Справа № 826/26/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/26/18 Суддя першої інстанції: Федорчук А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошене о 14 годині 39 хвилин рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року, дата складання повного тексту якого не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа - ОСОБА_2, про визнання недійсним рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1.) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - Відповідач, КМР), третя особа - ОСОБА_2 (далі - Третя особа, ОСОБА_2.), про визнання недійсним рішення КМР від 07.07.1998 року №65 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.08.2018 року у задоволенні позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться будівля або споруда, переходить до набувача цих об'єктів нерухомості виключно за умови, що на момент їх відчуження у попереднього власника згідно вимог чинного законодавства України виникло таке прав і воно належним чином посвідчене. Разом з тим, за відсутності доказів протиправності оскаржуваного рішення КМР підстави для його задоволення відсутні, а питання щодо порушення права власності на спірне майно може бути предметом дослідження у порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що КМР виділено ОСОБА_2 земельну ділянку у більшому, ніж визначено Московським районним народним судом міста Києва розмірі. Стверджує про залишення судом поза увагою, що таким рішенням Відповідачем порушено право користування Позивача на частину земельної ділянки.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2018 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 12.12.2018 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні представники Апелянта доводи апеляційної скарги підтримали з підстав, викладених в останній, та просили її вимоги задовольнити повністю.

Представник Відповідача та представник Третьої особи наполягали на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати, закривши провадження у справі, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, рішенням Московського районного народного суду міста Києва від 27.04.1982 року було визначено порядок користування земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1 та виділено в користування ОСОБА_4 - частину земельної ділянки 249 кв. м, ОСОБА_5 - частину земельної ділянки 350 кв. м, ОСОБА_6 - частину земельної ділянки 218 кв. м, частину земельної ділянки розміром 13,8 кв. м , залишено в користуванні співвласників ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (а.с. 8-11).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що частина спірної земельної ділянки площею 350 кв. м, яка належала ОСОБА_5, була успадкована ОСОБА_7 та згодом продана ОСОБА_3, який помер 01.10.2016 року, спадкоємницею якого є ОСОБА_2.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 13.08.1999 року, який видано на підставі рішення Київської міської ради від 07.07.1998 року №65, ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку розміром 0,0365 га (365 кв. м), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

При цьому судом першої інстанції встановлено, що частина спірної земельної ділянки площею 249 кв. м, яка належала ОСОБА_4, була придбана ОСОБА_8 (батьком Позивача), у подальшому успадкована ОСОБА_1.

Зі змісту позовної заяви Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено, що ОСОБА_1 як спадкоємцем вживаються заходи щодо оформлення права власності на земельну ділянку249 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Проте, на її переконання, незаконне рішення КМР від 07.07.1998 року №65 щодо передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку розміром 365 кв.м., порушує право на користування земельною ділянкою Позивача, що знаходиться по АДРЕСА_1.

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 17, 22, 23, 30 Земельного кодексу Української РСР, ст. ст. 120, 125, 126 Земельного кодексу України, п. 5 постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18.12.1990 року, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на відсутність у матеріалах справи належних і допустимих доказів протиправності оскаржуваного рішення КМР та неможливості надавати оцінку правомірності набуття права власності на земельну ділянку у межах адміністративного судочинства.

Разом з тим, розглядаючи даний спір по суті, суд першої інстанції не врахував такого.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 2 КАС України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України випливає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб'єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій. Викладене, на переконання судової колегії, підтверджує відсутність в адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про право цивільне у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.

Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, в якості обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуваним рішенням КМР про передачу у приватну власність ОСОБА_3 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 порушено право користування Позивача на таку земельну ділянку.

Отже, виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою Позивача з рішенням Відповідача щодо передачі Третій особі земельної ділянки, оскільки її частина перебуває в користуванні ОСОБА_1

Тобто, у межах даної справи існує невирішений спір про право на земельну ділянку, що унеможливлює його розгляд за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності (постійного користування) на земельну ділянку.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 06.04.2018 року у справі № 810/2421/16, від 03.10.2018 року у справі № 357/14358/15-а, від 28.11.2018 року у справі № 2107/5039/2012/13-а.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відтак, оскільки спірні правовідносини пов'язані із захистом порушеного права користування земельною ділянкою, судова колегія приходить до висновку, що даний спір не є публічно-правовим і має вирішуватися з урахуванням суб'єктного складу учасників справи за правилами цивільного судочинства.

Крім того, судова колегія звертає увагу, що 12.03.2018 року представником КМР подавалося до Окружного адміністративного суду міста Києва клопотання про закриття провадження у даній у справі у зв'язку з неможливістю її розгляду у порядку адміністративного судочинства (а.с. 30-32), однак суд першої інстанції помилково ухвалою від 10.04.2018 року відмовив у його задоволенні (а.с. 73-74).

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм матеріального та процесуального права, помилково віднісши даний спір до публічно-правового.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного оцінка доводам апеляційної скарги не надавалася.

Приписи п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України визначають, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 238, 242-244, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа - ОСОБА_2, про визнання недійсним рішення - закрити.

Вказати, що даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 12» грудня 2018 року.