Справа № 815/1701/18
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/1701/18

Категорія:3.4 Головуючий в І інстанції Бондар В.Я.

Час та місце ухвалення: 10:17 год., м.Одеса.

Дата виготовлення повного тексту рішення: 16.10.18р.

Колегія суддів П'ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук'янчук О.В.

при секретарі - Рябоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 10 жовтня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення № 89 від 03 квітня 2018 року «Про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства, -

В С Т А Н О В И Л А :

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_5 з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення № 89 від 03.04.2018 року «Про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства».

В обґрунтування позову вказав, що прийнявши рішення про примусове повернення в країну походження Державна міграційна служба України не врахувала ст. 33 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач є громадянином Сирії, проживав у Сирії в провінції Ідліб місто Джіср-Еш-Шугур, віросповідання мусульманин суніт. Враховуючи багаторічну війну в Сирії, вторгнення іноземних військ, економічне становище, що постійно погіршується, в країні загострилися міжнаціональні та міжконфесійні конфлікти. Ситуації в Сирії становить ризик для людини, яку виселяють в цю країну. Позивач вказує, що безпідставним є висновок відповідача про те, що позивач не пов'язує свої особисті проблеми з загальними проблемами в аспекті критичного стану в Сирії, оскільки позивач мотивував своє звернення до влади України за захистом саме побоюванням повертатися у країну громадянської належності.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10 жовтня 2018 року позов задоволено.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України №89 від 03.04.2018 року «Про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства» відносно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 10.10.2018р. з прийняттям нового судового рішення - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до ГУ ДМС України в Одеській області не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявив, жертвою торгівлі людьми себе не вважає. Також, апелянт вказує, що обставини перебування в Сирії були враховані та неодноразово дослідженні ГУ ДМС України в Одеській області та судами під час розгляду двох заяв позивача про надання міжнародного захисту. В постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.01.2016 року по справі №815/3088/15, постанові Вищого адміністративного суду України від 14.07.2016 року вказано, що «не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для позивача стати в Сирії жертвою переслідувань». Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017 року по справі №815/615/17 було відзначено, що певна частина Сирії знаходиться в безпеці, а причиною виїзду позивача є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця. Тому, побоювань за переслідування позивача в країні походження не існує, а значить необхідно відмовити у задоволенні даного позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.04.2018 року у приміщенні УПШЗСІ ГУДМС в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 64 було виявлено громадянина Сирії ОСОБА_5 якому, на підставі Рішення ДМС від 30.11.2016 року №592-16 було відмовлено у визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується листом заступника начальника ГУ начальника управління Максименко А.В. №5/1-275 від 03.04.2018 року .

Згідно пояснень ОСОБА_5 від 03.04.2018 року він приїхав в Україну через аеропорт Одеса в 2011 року по паспорту громадянина Сирії, дії якого закінчилася у 2013 році та по студентській візі з метою продовжити навчання та втікаючи від ситуації в Сирії.

З Протоколу про адміністративне правопорушення ПР МОД №002008 від 03.04.2018 року вбачається, що ОСОБА_5 порушив правила перебування іноземців в Україні, проживав без документів на право проживання в Україні.

Постановою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ПН МОД №002008 від 03.04.2018 року за порушення ч. 1 ст. 203 КУпАП на ОСОБА_5 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1020 грн.

Рішенням №89 заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 03 квітня 2018 року вирішено примусово повернути в країну походження громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язано його покинути території України до 02 травня 2018 року.

Розпискою від 03.04.2018 року ОСОБА_5 засвідчив свою відмову від виконання рішення ГУ ДМС України в Одеській області.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирії, проживав в провінції Ідліб, и. Джіср-Еш-Шугур. За віросповіданням мусульманин - суніт.

Громадяни Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_5 вибув з батьківщини у 2011 році повітряним шляхом через КПП «Аеропорт - Одеса» м. Одеса (Україна), на підставі національного паспорту та оформленої студентської візи. Перетнув державний кордон України легально.

09.10.2014р. позивач звернувся за наданням міжнародного захисту до Головного управління ДМС України в Одеській області. Рішенням ДМС України від 03.04.2015р. № 280-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення позивач оскаржив в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2015 року по справі № 815/3088/15 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_5. Не погоджуючись із зазначеним рішенням ДМС України подано апеляційну скаргу. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.01.2016 року залишеною без змін Ухвалою Вищого адміністративного суду від 14.07.2016 апеляційну скаргу задоволено, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2015 року скасовано, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 відмовлено.

15.08.2016р. позивач повторно звернувся з заявою про надання міжнародного захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 30.11.2016р. № 592-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення позивач оскаржив в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2017 року по справі № 815/615/17 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_5. Не погоджуючись із зазначеним рішенням ДМС України подано апеляційну скаргу. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017 року апеляційну скаргу задоволено, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2017 року скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивачем подано касаційну скаргу, яку ухвалою Вищого адміністративного суду від 13.12.2017 року повернуто скаржнику.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення адміністративного позову зважаючи на нинішню ситуацію в Сирії, важливість родинних зв'язків та враховуючи, що позивач прибув на територію України легально.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України врегульовано ст. 288 КАС України. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI ( далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону № 3773-VI, рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України).

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно до п. 14 ст. 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно з п.1 ст. 1 Закону України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань ( далі Закон № 3671-VI).

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного,які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як було зазначено вище, судами були неодноразово досліджені обставини можливості переслідування позивача, та встановлено необґрунтованість зазначених побоювань.

Відповідно до постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.01.2016 р. по справі № 815/3088/15 суд дійшов до висновку, що «судом не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Сирії жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.1 чи п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

До такого ж висновку дійшов і Одеський апеляційний адміністративний суд у постанові від 25.10.2017р. по справі № 815/615/17, зазначивши, що дійсною причиною виїзду позивача із країни громадського походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тому колегія суддів вважає, що апелянтом зроблено обґрунтований висновок, що основною метою звернення позивача до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець».

При цьому, відповідно до п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді Державною міграційною службою України заяв позивача про надання міжнародного захисту.

Крім того, з листа заступника директора начальника Управління консульського забезпечення ДКС №71/ВКЗ/15-500-65252 від 06.09.2018 року вбачається, що за інформацією Посольства України в Ліванській Республіці, урядові війська Сирії продовжують вживати активних заходів з метою знищення терористичної організації Ісламська держава і станом на серпень 2018 року контролюють близько 75% території своєї країни. Терористичні формування займають близько 5% території Сирії, ще близько 20% припадає на курдський автономний регіон.

Щодо твердження суду першої інстанції стосовно того, що свідок ОСОБА_2 є неофіційною дружиною ОСОБА_5, що підтверджується договором оренди житлового приміщення, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки договір оренди житлового приміщення не є належним доказом, що свідчить про цивільні відносини між свідком ОСОБА_2 та позивачем.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, а саме - висновків рішень суду, набравших законної сили, щодо причин виїзду позивача із країни громадського походження (економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України), зміни ситуації в Сирії (поліпшення політичного та соціального становища, відновлення контролю держави над значною територією) та відсутністю інших належних підстав, - колегія суддів повністю погоджується та вважає належним чином обґрунтованими доводи апеляційної скарги про неправильне визначення судом першої інстанції в рішенні статусу позивача як «шукач захисту» та відповідно необґрунтоване скасування судом рішення відповідача про примусове повернення в країну походження.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення Приморського районного суду міста Одеси від 10 жовтня 2018 року та постановлення нового рішення про відмову позивачеві у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 288, 308, 310, ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 272, 329 КАС України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 10 жовтня 2018 року скасувати.

Прийняти нову постанову якою у задоволенні позову ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення № 89 від 03 квітня 2018 року «Про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук'янчук