Справа № 0440/6606/18
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

21 листопада 2018 року Справа №0440/6606/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Прудника С.В.

при секретарі судового засідання Стогній К.В.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1,

третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2, про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради з вимогами, з урахуванням заяви про уточненням вимог:

- відмову Дніпровської міської ради у наданні ОСОБА_1 ордеру на вселення у кімнату гуртожитку, яка розміщена у будинку АДРЕСА_1, без довідки про реєстрацію місця проживання громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, протягом 1991 - 1993 років під час його роботи водієм в управлінні механізації - 110 тресту "Дніпростальконструкція" ПАТ "Мінмонтажспецбуд" визнати протиправною;

- зобов'язати Дніпровську міську раду розглянути по суті письмове звернення ОСОБА_1 від 08.02.2018 року щодо надання ордеру на вселення у кімнату гуртожитку, який розміщений у будинку АДРЕСА_1, - без довідки про реєстрацію місця проживання громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, протягом 1991-1993 років під час його роботи водієм в управлінні механізації - 110 тресту "Дніпростальконструкція" ПАТ "Мінмонтажспецбуд".

В обґрунтування позову позивач зазначає на те, що 08 лютого 2018 року звернулася до Дніпропетровської міської ради з письмовою заявою щодо отримання ордеру на житлову кімнату у гуртожитку, надавши усі документи, які були необхідні, окрім довідки про реєстрацію місця проживання в 1991-1993 роках чоловіка ОСОБА_2. Дніпровською міською радою було відмовлено в наданні ордеру. Позивач вважає, що відмова відповідача є неправомірною та такою, що порушує її конституційні права.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.09.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі, та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 року залучено до участі у справі № 0440/6606/18 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2.

22 жовтня 2018 року представником відповідача надано до суду заяву про закриття провадження у справі, яка обґрунтована тим, що спірним в даному випадку є питання надання ордеру на вселення у кімнату гуртожитку, який розміщений у будинку АДРЕСА_1, тобто документу який надає право користування кімнатою у гуртожитку, правовідносини стосовно чого регулюється Житловим кодексом УРСР.

В судове засідання 21.11.2018 року з'явились позивач та третя особа.

Представник відповідача у судове засідання 21.11.2018 року не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом було поставлено питання про закриття провадження у справі, у звязку з тим, що даний спір є цивільно-правовим та випливає з питання права власності чи іншого речового права на нерухоме майно.

Позивач та третя особа проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі заперечували.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, суд вважає, що дана справа підлягає закриттю з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1.

17.05.2018 року ОСОБА_1 подано до Дніпровської міської ради заяву про видачу ордеру на вселення з вимогою: надати ордер на вселення у кімнату гуртожитку, який розміщений у будинку АДРЕСА_1, - без довідки про реєстрацію місця проживання громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, протягом 1991-1993 років під час його роботи водієм в управлінні механізації - 110 тресту "Дніпростальконструкція" ПАТ "Мінмонтажспецбуд".

Листом від 01.06.2018 року № 3/9-2730 Дніпровською міською радою надано відповідь, згідно якої станом на 29.05.2018 року ОСОБА_1 не надано повний пакет документів, згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №179 від 23.04.2013 року.

При вирішення питання про закриття провадження у справі, з врахуванням принципу верховенства права, судом застосовуються положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практика Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд, яке включає в себе право на доступ до правосуддя.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками (п. 36 рішення від 21.02.1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства").

Разом з тим, як зазначає Європейський Суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява №45783/05). Поняття "суд, встановлений законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції (п.п. 24-25 рішення у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 року, заяви №29458/06 і №29465/04).

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб'єкта владних повноважень, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Так, за приписами пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

У постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №826/20197/13-а зроблено правовий висновок про те, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Позивач оскаржує рішення Дніпровської міської ради про відмову у наданні ОСОБА_1 ордеру на вселення у кімнату гуртожитку, яка розміщена у будинку АДРЕСА_1, без довідки про реєстрацію місця проживання громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, протягом 1991 - 1993 років під час його роботи водієм в управлінні механізації - 110 тресту "Дніпростальконструкція" ПАТ "Мінмонтажспецбуд". Дане рішення містить посилання на рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №179 від 23.04.2013 року.

Так, 23.04.2013 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради прийнято рішення № 179 «Про врегулювання питань щодо надання житлової площі та проживання в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська», яким зокрема встановлено порядок надання житлової площі.

У спірному випадку для надання житлової площі необхідна довідка з усіх попередніх місць реєстрації та проживання про склад родини і житлову площу заявника та члені його родини, які включаються до ордера, з 1991 року та до часу звернення, яку останній не надав.

Згідно статті 31 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю.

Відповідно до статті 51 Житлового кодексу Української РСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

За приписами статті 58 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно статті 61 Житлового кодексу Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Частиною другою статті 65 Житлового кодексу Української РСР визначено, що особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, спірні правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, не містять ознак публічності, оскільки рішенням відповідача порушуються права позивача у сфері приватних (житлових) правовідносин, захист яких, згідно частини 1 статті 19 ЦПК України, віднесений до компетенції місцевого суду загальної юрисдикції.

Відтак, крім суб'єктного складу, який визначає спір як адміністративну справу, предмет спору носить приватноправовий характер та не стосується захисту прав у сфері публічно-правових відносин.

Незгода з рішенням відповідача щодо відмови у наданні ордеру на вселення у кімнату гуртожитку, є позовом з метою захисту приватного (житлового) інтересу та забезпечення права на житло.

Отже, предметом спірних правовідносин фактично є забезпечення права на житло, вимоги ж до Дніпровської міської ради є похідними від них, а тому цей спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами ЦПК України.

За викладених обставин, спірне рішення стосується відносин, що регулюються житловим законодавством, та не є рішенням суб'єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, тому не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Пунктом першим частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд закриває провадження у справ, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли щодо питання захисту приватного (житлового) інтересу та забезпечення права на житло, даний спір підлягає вирішенню в місцевому суді в порядку цивільного судочинства, отже суд вважає за необхідне закрити провадження у адміністративній справі.

Згідно з частиною 1 статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

В силу викладеного, суд вважає необхідним роз'яснити позивачу його право звернутися до місцевого суду, в порядку та у строки передбачені Цивільним процесуальним кодексом України.

На підставі частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні 21 листопада 2018 року проголошено вступну та резолютивну частини ухвали. Виготовлення ухвали суду у повному обсязі здійснено 26 листопада 2018 року, про що повідомлено після проголошення вступної та резолютивної частини ухвали у судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 238, 241-244, 248, 250, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання Дніпровської міської ради про закриття провадження у справі задовольнити.

Закрити провадження в адміністративній справі № 0440/6606/18 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2, про зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини 1 статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, роз'яснити позивачу, що розгляд даної позовної заяви відноситься до юрисдикції місцевого суду, в порядку та у строки передбачені Цивільним процесуальним кодексом України.

Роз'яснити позивачу, що відповідно до частини 2 статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали складений 26 листопада 2018 року.

Суддя (підпис) С. В. Прудник