Справа № 810/4010/18
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2018-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2018 року м.Київ № 810/4010/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенко О.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області та просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення від 30.05.2018 № 238-24-VІІ про відмову у наданні земельної ділянки громадянці ОСОБА_1;

зобов'язати повторно розглянути клопотання від 10.05.2018, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні протягом одного місяця з моменту набрання даним рішенням суду законної сили.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у травні 2018 року звернулась до Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області з клопотанням про надання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства площею 0,2305 га, що розташована в межах

с. Новосілки Вишгородського району Київської області із земель комунальної власності Новосілківської територіальної громади, однак рішенням їй було відмовлено у зв'язку з невідповідністю місця розташування та цільового призначення об'єкта вимогам законодавства.

На думку позивача вказана відмова є протиправною та такою, що порушує її права та законні інтереси.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.08.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Від представника позивача 03.09.2018 надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Засобами поштового зв'язку 27.08.2018 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує, вважає позовні вимоги такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства та просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 01.02.2018 є власницею об'єкта нерухомого майна «Вагова», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Господарська споруда позивача розташована на відведеній та зареєстрованій в Державному земельному кадастрі земельній ділянці, яка має такі характеристики:

кадастровий номер - НОМЕР_2;

цільове призначення - 01.04 для ведення підсобного сільського господарства;

категорія земель - землі сільськогосподарського призначення;

вид використання земельної ділянки - для ведення підсобного сільського господарства;

форма власності - комунальна власність;

площа земельної ділянки - 0,2305 га.

10 травня 2018 року позивач звернулась до Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області з клопотанням про надання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства площею 0,2305 га (кадастровий номер НОМЕР_2), що розташована в межах с. Новосілки Вишгородського району Київської області із земель комунальної власності Новосілківської територіальної громади, додавши копії документів, що підтверджують право власності на об'єкт нерухомого майна, копію витягу з Державного земельного кадастру, який підтверджує розмір і цільове призначення земельної ділянки та графічні матеріали.

Рішенням № 283-24-VІІ від 30.05.2018 ОСОБА_1 було відмовлено у наданні земельної ділянки площею 0,2305 га для ведення особистого селянського господарства.

Листом від 06.06.2018 № 132/02-31 відповідач повідомив, що вимогами ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених ст.ст. 31, 33-37 цього Кодексу, таким чином, земельна ділянка, призначена для ведення підсобного сільського господарства не може використовуватись за іншими видами використання, зокрема, для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва тощо.

Зазначив, що безоплатна приватизація громадянами земель для ведення підсобного сільського господарства законодавством не передбачена, Новосілківська сільська рада вимушена відмовити у задоволенні поданого клопотання внаслідок невідповідності місця розташування та цільового призначення об'єкта вимогам законодавства.

Позивач вважає, що рішення відповідача є протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, у зв'язку з чим звернулась з даним позовом до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 1 ст. 22 ЗК України передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Згідно п. «а» ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Нормами ч. 1 ст. 23 ЗК України передбачено, що землі, придатні для потреб сільського господарства, повинні надаватися насамперед для сільськогосподарського використання.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За приписами п. «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі - не більше 2,0 га.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено ст. 118 ЗК України, згідно з положеннями ч. 6 якої громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Нормами ч. 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналізуючи наведені правові норми, можна зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17.

У листі Державного комітету України по земельних ресурсах № 14-22-4/2080 від 05.04.2002 «Щодо тотожності термінів «особисте підсобне господарство» та «особисте селянське господарство» зазначено, що на думку Комітету, поняття «особисте підсобне господарство» (ст. 56 ЗК України від 18.12.1990) та «особисте селянське господарство»

(ст. 33 ЗК України від 25.10.2001) за змістом тотожні.

Земельна ділянка надається для ведення особистого селянського господарства, тобто для вирощування сільськогосподарської продукції та забезпечення кормами власної худоби і птиці. Ведення такого господарства здійснюється без створення юридичної особи і спрямоване, переважно, на забезпечення власних потреб членів особистого селянського господарства у сільськогосподарській продукції.

Тому розмір земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства та для ведення особистого селянського господарства, що не повинен оподатковуватися згідно із частиною другою ст. 12 Закону України «Про плату за землю» від 03.07.1992 № 2535-XII, повинен складати 2 га.

Граничні норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, відносно яких зазначені в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про плату за землю» категорії громадян звільняються від сплати земельного податку, визначені пунктами «б» - «д» ч. 1 ст. 121 ЗК України.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у позивача були всі правові підстави для отримання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2305 га., а відповідач безпідставно відмовив у реалізації законного права позивача.

Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення від 30.05.2018 № 238-24-VІІ про відмову у наданні земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 та зобов'язання Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області повторно розглянути клопотання від 10.05.2018.

Однак в частині вимоги про розгляд клопотання протягом одного місяця з моменту набрання рішенням суду законної сили суд відмовляє у зв'язку з тим, що КАС України не встановлює строки виконання судових рішень.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

З огляду на зазначене та беручи до уваги докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 90,139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати рішення Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області від 30.05.2018 № 238-24-VІІ про відмову у наданні земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 протиправним та скасувати.

Зобов'язати Новосілківську сільську раду Вишгородського району Київської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 10.05.2018, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Головенко О.Д.