Справа № 0540/6634/18-а
Суддя: Бабаш Г.П.
Дата ухвалення: 2018-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2018 р. Справа№0540/6634/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бабаш Г.П.,

при секретарі - Оголь В.К.

за участю

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2 (за довіреністю від 24.07.2018 року №1240),

представника відповідача - Прибиток Н.А. (за довіреністю від 22.02.2018 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами загального судового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (, М. Дніпро, вул. Короленка, 4) про скасування наказів, поновлення на роботі та зобов'язання нарахувати та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про скасування наказів, поновлення на роботі та зобов'язання нарахувати та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції №199-ОС від 26.06.2018 року з 02.07.2018 року позивача було звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Наказом №254/ОС-18 від 22.08.2018 року внесено зміни до наказу від 26.06.2018 року №254/ОС-18, згідно якого позивача звільнено зі служби, у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів з 08.07.2018 року.

Позивач посилається на те, що із зазначеними наказами він не був ознайомлений.

23.08.2018 року позивачем було отримано витяги зазначених наказів, проте додатків до відповідних наказів відповідачем не надано, що позбавило права позивача ознайомитись з документами, які є підставою звільнення позивача.

Позивач просив: скасувати п.п 2, 2.5 наказу №199/ОС-18 від 26.06.2018 року про звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, у зв`язку із скороченням штатів або проведення організації заходів з 02.07.2018 року; скасувати наказ №254/ОС-18 від 22.08.2018 року про внесення змін до п.п 2, 2.5 наказу №199/ОС-18 від 26.06.2018 року та звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів з 08.07.2018 року; поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора Волноваського районного відділу Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції; зобов`язати Південно-східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02.07.2018 року до дня ухвалення рішення з вирахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08.08.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 30.08.2018 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23.08.2018 року у задоволення представника відповідача про розгляд справи в режимі відеоконференції відмовлено.

30.08.2018 року розгляд справи відкладено до 11.09.2018 року, у зв`язку з неявкою сторін.

Ухвалою суду від 05.09.2018 року клопотання представника відповідача про розгляд справи в режимі відеоконференції задоволено.

Ухвалою суду від 11.09.2018 року відкладено підготовче судове засідання до 01.10.2018 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25.09.2018 року клопотання позивача про розгляд судового засідання в режимі відеоконференції задоволено.

01.10.2018 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва для надання відповідачем додаткових доказів.

17.10.2018 року відкладено підготовче судове засідання за клопотанням позивача для ознайомлення з додатковими доказами.

Ухвалою суду від 17.10.2018 року продовжено строк проведення підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 30.10.2018 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд адміністративної справи по суті на 21.11.2018 року.

21.11.2018 року оголошено перерву в судовому засіданні у зв'язку з поганим інтернет з'єднанням, що спричинило перебої у роботі програми відеоконферецзв`язку.

05.12.2018 року в судовому засіданні оголошено перерву за клопотанням позивача для ознайомлення з наданими відповідачем додатковими поясненнями та доказами.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні доводи позовної заяви підтримали та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву та додаткові документи, проти задоволення адміністративного позову заперечував.

З приводу заявлених вимог відповідачем зазначено, що через скорочення штату уповноважених органів з питань пробації, в тому числі і посади, яку займав позивач, позивача 24.01.2018 року було попереджено про майбутнє звільнення. Зазначене попередження було підписано позивачем із зазначенням дати. Крім попередження про майбутнє звільнення, позивача було ознайомлено з вакантними посадами.

Посади було запропоновано позивачу шляхом його ознайомлення з відповідними пропозиціям від Міжрегіонального управління працівників Міжрегіонального управління, що проходять службу на території Донецької області. З пропозиціями від 06.03.2018 року, 21.03.2018 рок, 11.05.2018 року позивач ознайомився, підпис поставити відмовився, згоду на призначення на запропоновану посаду не надав.

За п.2 та 2.5 наказу Міжрегіонального управління від 26.06.2018 року №199/ОС «Про особовий склад» позивача, в званні старшого лейтенанта, звільнено з ДКВС України, у зв`язку із скороченням штатів з 02.07.2018 року. Проте, помилково зазначено, що позивача звільнено не за скороченням штату, а за власним бажанням. Разом з цим, відповідачем виявлено невідповідність дати звільнення позивача 02.07.2018 року з посиланням на останній день відпустки позивача (08.07.2018 року). Відповідні зміни оформлено наказом від 22.08.2018 року №254/ОС-18.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України безперервно з 26.11.2012 року.

Наказом Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 28.12.2016 року № 53 о/с позивача призначено з 01.01.2017 року до Волноваського районного відділу на посаду інспектора.

Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2016 року № 5182/к затверджено штат уповноважених органів з питань пробації Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, зокрема Волноваського районного відділу. Тобто посада інспектора Волноваського районного відділу уповноваженого органу з питань пробації входила до штату міжрегіонального управління.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2017 року № 655-р утворено державну установу "Центр пробації".

Наказом Міністерства юстиції України від 10.01.2018 року № 50/к затверджено структуру та штат державної установи "Центр пробації" та визнано таким, що втратив чинність Наказ Міністерства юстиції України від 11.11.2016 року № 5182/к.

Тобто функції пробації перейшли від Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації до ДУ "Центр пробації".

24.01.2018 року ОСОБА_1 повідомлено про можливе наступне звільнення у зв'язку з наказом Міністерства юстиції України від 10.01.2018 року № 50/к "Про затвердження структури та штату державної установи "Центр пробації", що підтверджується підписаним попередженням та не заперечується позивачем.

26.06.2018 року начальником Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції виданий наказ № 199/ОС-18 "Про особовий склад", яким у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1, інспектора Волноваського районного відділу уповноваженого органу з питань пробації 02.07.2018 року по виходу із чергової щорічної відпустки.

Наказом від 22.08.2018 року № 254/ОС-18 в вищенаведений наказ внесені зміни в частині дати звільнення позивача - 08.07.2018 року (оскільки наказом від 29.05.2018 року № 32/ОС-ВП-18 ОСОБА_1 надана частина щорічної відпустки з 18.06.2018 року по 08.07.2018 року).

Предметом даного спору є правомірність звільнення ОСОБА_1

Частиною 5 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 року № 2713 визначено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 68 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р. № 580 визначений порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації.

1. У разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

2. Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

3. Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

4. Перебування поліцейського, посада якого скорочена, на лікарняному, у відрядженні чи у відпустці не є перешкодою для його призначення на іншу посаду або звільнення зі служби в поліції відповідно до положень цієї статті, за умови його персонального у письмовій формі попередження у встановлений законом строк.

5. Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до статті 77 Закону № 580 поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Вищенаведена стаття 68 Закону № 580 не визначає обов'язок роботодавця щодо вжиття заходів з працевлаштування осіб, які звільняються. Частина 2 даної статті передбачає лише таку можливість.

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Разом з цим, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в, організації.

Роботодавець є вважається таким, що належно виконав вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня звільнення, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідач наголошує, що за період після попередження позивача про майбутнє звільнення до звільнення в Міжрегіональному управлінні були чотири вакантні посади, що заміщуються особами начальницького складу. Ці посади було запропоновано шляхом його ознайомлення з відповідними пропозиціями працівниками Міжрегіонального управління.

На підтвердження цього відповідачем надані пропозиції щодо переведення на вакантну посаду:

від 06.03.2018 року на посаду старшого інспектора з особливих доручень відділу охорони, режиму та нагляду у Дніпропетровській області управління Державної кримінально-виконавчої служби України;

від 21.03.2018 року на посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативної роботи та боротьби зі злочинністю та старшого інспектора відділу по контролю за виконанням судових рішень управління Державної кримінально-виконавчої служби України;

від 11.05.2018 року на посаду старшого інспектора відділу охорони, режиму та нагляду у Запорізькій області управління Державної кримінально-виконавчої служби України.

Будь-якого волевиявлення позивача та його підпису вказані пропозиції не містять. За словами позивача, його з даними пропозиціями не ознайомлювали.

На підтвердження факту ознайомлення відповідачем надані три акти від 06.03.2018 року, 21.03.2018 року та 11.05.2018 року за підписами посадових осіб управління Державної кримінально-виконавчої службі України Грабовського С.О., Теребова М.М. та Задолянського Д.В. щодо ознайомлення позивача з вакантними посадами та його відмовою від посади та від підпису пропозицій.

Суд вважає, що наведені акти не є належним доказом виконання відповідачем обов'язку щодо працевлаштування позивача.

Так, в разі, якщо позивач дійсно відмовлявся від підпису пропозицій, відповідач мав можливість та час надіслати ці пропозиції засобами поштового зв'язку з повідомленням про вручення. Таке повідомлення було б належним доказом ознайомлення позивача. При цьому в разі відмови в отриманні такого відправлення, акт про відмову був би складений працівником поштового відділення, а не посадовими особами відповідача, зацікавленість яких може бути поставлена під сумнів.

Крім того, як вбачається з даних пропозицій, позивачу пропонувались посади лише в управлінні Державної кримінально-виконавчої службі України, місцем дислокації якого є місто Дніпро, а не за його місцем мешкання та проходження служби в Волноваському районі. При цьому будь-яких пропозицій щодо працевлаштування в ДУ "Центр пробації", до повноважень якого перейшли функції за посадою, яку обіймав позивач, запропоновані не були.

Наразі наявна судова практика, у якій Верховний Суд України виклав правову позицію, що стосується дотримання законодавства під час вжиття заходів щодо звільнення осіб із посад публічної служби у зв'язку з ліквідацією.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 4 березня 2014 року у справі № 21-8а14 Судова палата в адміністративних справах вказала, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Згідно з частинами другою та третьою статті 36 КЗпП зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного суду України дійшла висновку, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому, суд не погодився з доводами про те, що вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі не є обов'язком роботодавця.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується відповідачем, відбулось передання функції органів пробації від Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації до новоутвореної Державної установи "Центр пробації". При цьому питання про переведення позивача в цю установу не вирішувалось.

Стосовно волевиявлення позивача щодо проходження служби в новоутвореній установі суд зазначає наступне.

До матеріалів справи позивачем наданий його рапорт на ім'я в.о. директора Державної установи "Центр пробації" про призначення на посаду старшого інспектора Волноваського районного відділу з питань пробації філії ДУ "Центр пробації" в Донецькій області від 12.06.2018 року.

Аналогічний рапорт від 14.06.2018 року наданий на ім'я начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Проте позивачем не доведено факту надіслання цих рапортів до їх адресатів, оскільки долучені ним повідомлення про вручення поштового відправлення не свідчать про направлення саме цих рапортів. Це також спростовується і наданими відповідачем поясненнями і журналом реєстрації вхідних документів, з якого вбачається, що зареєстрований рапорт позивача щодо надання копій документів. І саме цей друкований рапорт був позивачем долучений до первісного позову. Написаний же від руки рапорт про призначення на посаду від 14.06.2018 року наданий позивачем в оригіналі і вже під час судового засідання, коли з'ясувалось питання, що він не виявляв бажання проходити службу в "Центрі пробації". За таких обставин у суду є обґрунтований сумнів щодо пояснень позивача в цій частині.

Разом з цим, навіть відсутність рапортів ОСОБА_1 не звільняє відповідача від вжиття заходів по його працевлаштуванню.

Стосовно доводів позивача про переважне право залишення на роботі за сімейними обставинами, суд не надає їм оцінки, оскільки відповідач обґрунтовує свою позицію не зменшенням штату працівників, а взагалі виключенням повноважень органів пробації з його компетенції та передачі їх окремій юридичній особі.

Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Частиною другою статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Але суд зазначає, що ОСОБА_1 просить зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02.07.2018 року. Проте, як встановлено судом, наказом від 22.08.2018 року № 254/ОС-18 в наказ про звільнення позивача внесені зміни в частині дати звільнення, а саме з 08.07.2018 року. Тобто останнім робочим днем позивача є 08.07.2018 року. Вимушений прогул виник у позивача з наступного дня - 09.07.2018 року, відтак саме з цієї дати підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу, а позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розглянувши подані документи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність звільнення позивача, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 90, 132, 139, 193, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (, М. Дніпро, вул. Короленка, 4) про скасування наказів, поновлення на роботі та зобов'язання нарахувати та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Скасувати пункт 2.5 наказу № 199/ОС-18 від 26.06.2018 року про звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, у зв`язку із скороченням штатів або проведення організації заходів з 02.07.2018 року.

Скасувати наказ № 254/ОС-18 від 22.08.2018 року про внесення змін до підпункту 2.5 п. 2 наказу №199/ОС-18 від 26.06.2018 року та звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів з 08.07.2018 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора Волноваського районного відділу Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з 09.07.2018 року.

Зобов`язати Південно-східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 09.07.2018 року до 10.12.2018 року з вирахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та нарахування та виплати грошового забезпечення в межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

Рішення ухвалено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 10.12.2018 року.

Повний текст рішення складено 10.12.2018 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 243 КАС України зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Бабаш Г.П.