Справа № 2-а-6169/11/2110
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2018-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 2-а-6169/11/2110

Категорія: 5.5 Головуючий в 1 інстанції: Хом'якова В.В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Джабурія О.В.

суддів: Вербицька Н. В. Кравченко К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 08.08.2018р. у справі за заявою ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 листопада 2011 року по адміністративній справі за позовом прокурора Дніпровського району м. Херсона в інтересах ОСОБА_1 до Херсонської міської ради, Управління комунальної власності Херсонської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання протиправними дій, скасування розпорядження про передачу квартири у власність, визнання нечинним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру,

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

06.03.2018 до Херсонського міського суду Херсонської області надійшла заява ОСОБА_2 про перегляд судового рішення (постанови Дніпровського районного суду м. Херсона від 29.11.2011) за нововиявленими обставинами, в якій представник ОСОБА_2 просить скасувати постанову Дніпровського районного суду міста Херсона від 29.11.2011 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заява мотивована тим, що 29.11.2011 року постановою Дніпровський районний суд м. Херсона задоволено позов прокурора Дніпровського району м. Херсона, визнано протиправними дії голови Фонду комунального майна Херсонської міської ради ОСОБА_6 по передачі квартири АДРЕСА_1 у власність громадянину ОСОБА_5, визнано нечинним та скасовано розпорядження голови Фонду комунального майна Херсонської міської ради ОСОБА_6 від 15.06.2010 року №24864 про передачу квартири АДРЕСА_1 у власність громадянина ОСОБА_5; визнано нечинним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_5, видане головою Фонду комунального майна Херсонської міської ради ОСОБА_6 Постанова районного суду залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2012 року.

В своїй заяві заявник зазначав, що постанова Дніпровського районного суду м. Херсона від 29.11.2011 року була обґрунтована тим, що приватизація квартири була вчинена без участі ОСОБА_1, за якою рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 18.05.2010 року № 2-58/2010 визнано право користування даною квартирою. Будь-яких інших фактів того, що ОСОБА_1 постійно проживала та користувалась квартирою Дніпровський районний суд м. Херсона в постанові від 29.11.2011 року не наводить. Постановою Верховного Суду від 21.02.2018 року рішення Дніпровського районного суду від 18.05.2010 року скасовано. Крім того в своїй заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами представник ОСОБА_2 наполягає на тому, що спір має цивільний характер, тому повинен вирішуватись в порядку цивільного судочинства

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Скасовано постанову Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 листопада 2011 року по справі № 2-а-6169/11. Закрито провадження у справі. Роз'яснено позивачу про те, що він не позбавлений права на звернення за захистом своїх прав в порядку цивільного судочинства.

На вказане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати оскаржуване судове рішення, винести нове, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами та залишити в силі постанову Дніпровського районного суду м. Херсона від 29.11.2011 року. Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА :

26.10.2010 року до Дніпровського районного суду м. Херсона звернувся прокурор Дніпровського району м. Херсона в інтересах ОСОБА_1 до Херсонської міської ради, Фонду комунального майна Херсонської міської ради, за участю 3-х осіб на стороні відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_2 з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії голови Фонду у комунального майна Херсонської міської ради ОСОБА_6 по передачі квартири АДРЕСА_3 у власність громадянину ОСОБА_5, визнати нечинним та скасувати розпорядження голови Фонду комунального майна Херсонської міської ради ОСОБА_6 від 15.06.2010 року №24864 про передачу квартири АДРЕСА_3 у власність громадянина ОСОБА_5, визнати нечинним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3, видане головою Фонду комунального майна Херсонської міської ради ОСОБА_6

29.11.2011 року постановою Дніпровський районний суд м. Херсона задовольнив позов прокурора Дніпровського району м. Херсона, визнав протиправними дії голови Фонду комунального майна Херсонської міської ради ОСОБА_6 по передачі квартири АДРЕСА_3 у власність громадянину ОСОБА_5, визнав нечинним та скасував розпорядження голови Фонду комунального майна Херсонської міської ради ОСОБА_6 від 15.06.2010 №24864 про передачу квартири АДРЕСА_3 у власність громадянина ОСОБА_5; визнав нечинним та скасував свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 на ім'я ОСОБА_5, видане головою Фонду комунального майна Херсонської міської ради ОСОБА_6 Постанова районного суду залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2012 року. Ухвалою від 01.12.2017 року скасовано заходи забезпечення позову.

Зі змісту постанови Дніпровського районного суду м. Херсона від 29.11.2011 року вбачається, що висновок про постійне проживання ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_7 в спірній квартирі АДРЕСА_3 з 1990 року ґрунтується на рішенні Дніпровського районного суду м. Херсона від 18.05.2010 року, яке набрало чинності 12.08.2010 року. Цим же судовим рішенням було встановлено, що будь-якого іншого нерухомого майна на праві власності за ОСОБА_1 не зареєстровано. Розпорядженням №24864 від 15.06.2010 року Фонду комунального майна АДРЕСА_4, що знаходиться в АДРЕСА_11, передано у приватну власність ОСОБА_5, 15.06.2010 року Фондом комунального майна м. Херсона видане свідоцтво про право власності на вказану квартиру. В подальшому в червні 2010 року ОСОБА_5 продав дану квартиру ОСОБА_4, а остання продала її ОСОБА_8 В липні 2010 року ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_5 продав ОСОБА_2

Крім цього, Дніпровський районний суд м. Херсона в постанові від 29.11.2011 року вказує, що в свою чергу ОСОБА_9 (чоловіком якої є ОСОБА_5.) отримала право користування квартирою АДРЕСА_6 на підставі рішення Дніпровського районного суду від 28.02.2008 року №2-45/08 (т. 1 арк. справи 6-7) за позовом ОСОБА_9 до Херсонської міської ради про визнання права користування квартирою та за позовом ОСОБА_10 до Херсонської міської ради про визнання права користування квартирою. Цим судовим рішенням, яке набрало законної сили 24.06.2008 року, був задоволений позов ОСОБА_9, а в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. На підставі даного рішення ОСОБА_9 09 липня 2008 року зареєструвала своє місце проживання у вказаній квартирі (т. 1 арк. справи 19), ОСОБА_5 06.03.2009 року зареєстрував своє місце проживання у вказаній квартирі, як чоловік ОСОБА_9, яка виступала наймачем вказаної квартири на підставі рішення суду (т.1 арк. справи 19,20). Разом з тим, прокурор до адміністративного позову, який подав в інтересах ОСОБА_1, надав ухвалу Верховного суду України від 15.04.2009 року, якою рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 28.02.2008 року по справі №2-45/08 скасовано, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 арк. справи 8-9). При новому розгляді справи рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 18.05.2010 року (справа № 2-58/2010) в задоволенні позову ОСОБА_9 було відмовлено, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_7, рішення набрало законної сили 12.08.2010 року (т. 1 арк. справи 10-13).

15.06.2010 року голова Фонду комунального майна прийняв розпорядження №24864 про передачу квартири АДРЕСА_8 у власність громадянину ОСОБА_5 шляхом приватизації, ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру (т. 1 арк. справи 14, 15). Дніпровський районний суд м. Херсона в постанові від 29.11.2011 року зазначає, що Фонду комунального майна Херсонської міської ради було відомо про наявність судового спору щодо квартири АДРЕСА_9. Про це свідчить лист голови Фонду комунального майна Херсонської міської ради №1332 від 24.11.2008 року на адресу ОСОБА_9, лист ОСОБА_1 б/н від 01.12.2008 року до Голови Фонду комунального майна Херсонської міської ради з проханням зупинити розгляд звернення ОСОБА_9, щодо приватизації нею квартири АДРЕСА_7, до остаточного вирішення відповідної судової справи; лист №1377 від 04.12.2008 року голови Фонду комунального майна на адресу ОСОБА_9 про зупинення розгляду заяви про приватизацію квартири АДРЕСА_7, до вирішення відповідної судової справи у касаційній інстанції. (т.1 арк . справи 21-23).

Дніпровський районний суд м. Херсона у постанові від 29.11.2011 року дійшов до висновку про порушення Фондом комунального майна Херсонської міської ради вимог ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України», згідно якої передача у власність квартир здійснюється лише особам, які постійно у ній проживають та за їх письмовою згодою. Фондом комунального майна Херсонської міської ради було порушено право ОСОБА_1 на придбання жилого приміщення, яке вона займала, у приватну власність.

Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року по справі № 2-58/2010 (провадження № 61-5720 св 18) за розглядом касаційної скарги представника ОСОБА_2 на ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 12 серпня 2010 року, скасовані рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 18 травня 2010 року та ухвала апеляційного суду Херсонської області від 12 серпня 2010 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права користування жилим приміщенням, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний Суд вказав, що у червні 2007 року ОСОБА_9 звернулась до суду з позовом до Херсонської міської ради, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю ВЖЦ «Декорум» про визнання права користування квартирою, в обґрунтування якого зазначала, що у 1993 році, перебуваючи у родинних відносинах з наймачем квартири АДРЕСА_7, вона та її мати вселились до зазначеної квартири. У 1995 року наймач виїхала за територію України, а вона залишилась проживати у спірній квартирі, проводила у ній поточний ремонт, сплачувала комунальні платежі, іншого житла не має, просила визнати за нею право користування квартирою № АДРЕСА_12 та зобов'язати відповідача укласти з нею договір найму зазначеної квартири. У липні 2007 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Херсонської міської ради про визнання права користування квартирою, мотивуючи тим, що у 1990 році за пропозицією ОСОБА_11, яка була приятелькою її матері, вона вселилась до квартири АДРЕСА_8, у якій була зареєстрована та проживала наймач разом із своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_12. З цього часу вони проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Після смерті ОСОБА_11, у 1991 році, опікуном її неповнолітньої дочки ОСОБА_13 призначено брата померлої - ОСОБА_14, який вивіз племінницю на постійне місце проживання за межі України. З часу вселення до спірної квартири, вона постійно у ній проживає разом з її донькою і іншого житла не має. Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 18 травня 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 відмовлено, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою № АДРЕСА_12. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_9 мотивовано тим, що з вересня 1991 року ні ОСОБА_12, ні її опікун ОСОБА_14 не проживали у спірній квартирі і не могли вести з ОСОБА_9 спільного господарства, оскільки виїхали за межі території України, що виключає можливість вселення ОСОБА_9 та її матері ОСОБА_15 до них у зазначену квартиру в 1993 році як членів сім'ї наймача. Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, вона вселилась у спірну квартиру в 1990 році за згодою наймача ОСОБА_11, яка на той час проживала разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_12. Після смерті ОСОБА_11 та виїзду її доньки за місцем проживання опікуна, вона залишилась проживати у квартирі разом із своєю дочкою, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка навчалась у школі, що розташована поруч зі спірною квартирою та перебувала на обліку у поліклініці за місцем розташування спірного житлового приміщення. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 12 серпня 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_16 звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати ухвалу апеляційного суду по справі № 2-58/2010 в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1, справу в цій частині направити на новий апеляційний розгляд, посилаючись на те, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 16 липня 2010 року, здійснив державну реєстрацію свого права власності ще в 2010 році. Разом з тим переглядаючи рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 18 травня 2010 року, та постановляючи увалу від 12 серпня 2010 року про залишення зазначеного рішення без змін, суд апеляційної інстанції не урахував, що оскаржуваною ухвалою будуть порушені його права, як власника квартири. Верховний Суд в постанові від 21.02.2018 року по справі № 2-58/2010 послався на те, що суди попередніх інстанцій належно не дослідили зібрані у справі докази, не встановили фактичні обставини та правовідносин, що виникли між сторонами, не визначили коло осіб, які повинні приймати участь у справі, судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права користування жилим приміщенням підлягають скасуванню з направленням у цій частині справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлення фактичних обставин та надання їм відповідної правової оцінки.

На підставі вищевикладеного, заявник ОСОБА_2 вважає, що підставою перегляду за нововиявленими обставинами є факт скасування рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 18.05.2010 року (справа № 2-58/2010).

Задовольняючи заяву про перегляд за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції виходив з того, що факт відсутності у ОСОБА_1 права на користування житловим приміщенням та факт її там не проживання існував на час розгляду справи в суді в 2011 році, проте цей факт став відомим лише після ухвалення Верховним Судом постанови від 21.02.2018 року. Крім цього, суд вважав, що в даному спорі Фонд комунального майна, а потім його правонаступник, управління комунальної власності Херсонської міської ради, при приватизації квартири громадянину реалізував свої повноваження власника комунального житлового фонду, тобто перебував з громадянином не у публічно-правових, а у приватноправових відносинах, а тому даний спір не є публічним, а має розглядатись в порядку цивільного судочинства.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для перегляду постанови Дніпровського районного суду м. Херсона від 29.11.2011 року за нововиявленими обставинами заявник вважає скасування рішення Дніпровського районного суд м. Херсона від 18 травня 2010 року, яким було визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_10.

Так, відповідно до постанови Верховного Суду від 21.02.2018 року по справі № 2-58/2010 (провадження № 61-5720 св 18) за розглядом касаційної скарги представника ОСОБА_2 на ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 12 серпня 2010 року, скасовані рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 18 травня 2010 року та ухвала апеляційного суду Херсонської області від 12 серпня 2010 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права користування жилим приміщенням, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

З огляду на те, що постановою Верховною Суду від 21.02.2018 року у справі № 2-58/2010 були скасовані судові рішення, якими було визнано за ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням, а відтак факт наявності права користування спірним приміщенням має істотне значення для вирішення справи по суті.

З огляду на це суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду про те, що факт відсутності у ОСОБА_1 права на користування житловим приміщенням та факт її там не проживання існував на час розгляду справи в суді в 2011 році, проте цей факт став відомим лише після ухвалення Верховним Судом постанови від 21.02.2018 року.

Відповідно до частини першої статті 361 КАС судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (пункт 1 частини другої статті 361 КАС).

Тобто, з вище викладених норм вбачається, що судове рішення, яке набрало законної сили, може бути переглянуто на підставі істотних для справи обставин, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

В постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 22.05.2015р. № 7 «Про узагальнення судової практики розгляду адміністративними судами заяв про перегляд судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» зазначено, що в адміністративному судочинстві перегляд судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами є особливим видом провадження.

На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду не є недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники судового розгляду не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї. Тобто, перегляд справи у зв'язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд уже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Необхідно зазначити, що нововиявлені обставини - це факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення прав і обов'язків осіб, що беруть участь у справі, тобто юридичні факти. Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення, та породжують процесуальні наслідки, впливають на законність і обґрунтованість ухваленого без їх врахування судового рішення.

До нововиявлених обставин належать факти об'єктивної дійсності, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного розв'язання спору. Необхідними та загальними ознаками нововиявлених обставин є: 1) існування цих обставин на час розгляду та вирішення справи і ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява; 2) на час розгляду справи ці обставини об'єктивно не могли бути відомі ні заявникові, ні суду; 3) істотність цих обставин для розгляду справи (тобто коли врахування цих обставин судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Під нововиявленою обставиною мається на увазі фактична обставина, яка має істотне значення і яка об'єктивно існувала на час розгляду справи, але не була і не могла бути відома усім особам, які брали участь у справі, та суду. Нова обставина, що з'явилася або змінилася після розгляду справи, не є підставою для перегляду справ.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо скасування постанови Дніпровського районного суд м. Херсона від 29 листопада 2011 року.

Одночасно як свідчать матеріали справи, заявником було заявлено вимогу щодо винесення нового рішення у справі, яким він просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви або закрити провадження у справі, оскільки даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалюючи з цього приводу судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не є публічним, а тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками виходячи з наступного.

Так, справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Водночас помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб'єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних, цивільних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб'єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта (суб'єктів), а останній (останні) відповідно зобов'язаний виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуване розпорядження про передачу у власність квартири у приватну власність виконував управлінські дії суб'єкта владних повноважень, які спрямовані на виникнення, зміну, припинення цивільних прав фізичної особи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність доводів, якими мотивовано судове рішення, зводяться до переоцінки належним чином проаналізованих судом першої інстанції доказів та не дають підстав вважати висновки суду помилковими, а застосування норм матеріального та процесуального права неправильним.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2018 року відповідає вимогам ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підстави для її скасування відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 286, 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Кравченко К.В.