Справа № 1240/2516/18
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року справа №1240/2516/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року у справі № 1240/2516/18 (головуючий І інстанції Смішлива Т.В. м. Сєвєродонецьк Луганської області) за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року ОСОБА_2 (далі-позивач, ОСОБА_2.) звернулась до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі (далі-відповідач, пенсійний орган), в якому просила:

- визнати протиправними бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області щодо не виплат пенсії за період з 01.04.2017 року по 31.05.2018 року;

- зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області виплатити доплату пенсії за період з 01.04.2017 року по 31.12.2017 року у сумі 33866,46 грн та борг з виплати пенсії з 01.01.2018 року по 31.05.2018 року у сумі 24366,48 грн ОСОБА_2.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволені частково. Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області щодо невиплати заборгованості з пенсії за період з 01 квітня 2017 року по 30 квітня 2018 року ОСОБА_2 Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області виплатити ОСОБА_2 заборгованість з виплати пенсії з 01 квітня 2017 року по 30 квітня 2018 року. У задоволенні позовних вимог про виплату заборгованості за травень 2018 року відмовлено за необґрунтованістю. Стягнуто на користь Державної судової адміністрації України за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області судовий збір в сумі 704,80 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що пенсійним органом ОСОБА_2 здійснено виплату за травень 2018 року в повному обсязі.

Відповідач з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Звертає увагу, що неприйняття Кабінетом Міністрів України постанови, щодо умов перерахунку пенсії, може бути обумовленою необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 14 Конституції України є найважливішою функцією держави. Вважає, що якщо позивач із заявою про поновлення виплати пенсії та необхідними документами, які б дозволили з'ясувати (спростувати) обставини, які стали підставою для зупинення виплати пенсії, до пенсійного органу не звертався, то фактично позивачем не вчинено необхідних дій для реалізації права на отримання належних йому сум пенсійних виплат передбачених Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач звернувся із заявою про розгляд справи у його відсутність.

Відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Згідно вимог частин 1, 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, заслухав суддю - доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонеркою та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Позивачу видано пенсійне посвідчення № 125105 від 02.09.1992 року (а.с. 5,78-79, 80, 94-96, 101-107, 114).

ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 16.03.2015 року № 924009493 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивач перемістився за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.98).

Позивачка отримувала пенсійні виплати в УПФУ в м. Лисичанську Луганської області, що підтверджується розпорядженнями від 06.11.2014 року № 15713 та від 10.06.2016 року № 822680 (а.с. 28, 95).

ОСОБА_2 у звязку зі зміною адреси проживання 20.12.2017 року за № НОМЕР_1 видано нову довідку внутрішньо переміщеної особи в якій зазначено адресу проживання, АДРЕСА_1 (а.с. 77).

10.01.2018 року ОСОБА_2 звернулась до УПФУ в Станично - Луганському районі Луганської області із заявою про запит її справи у зв'язку з переїздом до Станцчно-Луганського району (а.с. 108).

Витягом з протоколу № 132 від 25.01.2018 року ОСОБА_3 відновлено соціальні виплати як внутрішньо переміщеній особі. (а.с. 109).

Відповідно до протоколу від 23.05.2018 ОСОБА_2 виплачена заборгованість по пенсії за травень 2018 року, з 01 січня по 30 квітня 2018 року не виплачена та значиться як борг (а.с. 123).

Також відповідно до протоколу від 24.04.2018 року відповідачем зроблено розрахунок заборгованості з виплати пенсії ОСОБА_2 з квітня 2017 року по 30 квітня 2018 року та визначено заборгованість за вказаний період у розмірі 58232,94 грн. (а.с. 29-30).

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади та механізм функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі-Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335 внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: «Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України», враховуючи наведене позивачу не сплачено заборгованості за минулий період.

Суд апеляційної інстанції вважає таку позицію неприйнятною, виходячи з наступного.

За змістом конституційних норм (ст. ст. 113, 116, 117 Конституції України) Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 2 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Відповідно до ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Суд звертає увагу, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особливі спеціальні, додаткові права, не звужуючи обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати ОСОБА_2 заборгованості з пенсії за період з 1 квітня 2017 року до 30 квітня 2018 року та зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області виплатити ОСОБА_2 заборгованість з виплати пенсії з 1 квітня 2017 року по 30 квітня 2018 року.

Враховуючи викладене суд дійшов до висновку, що доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, відсутні підстави для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Рішення суду першої інстанції прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення без змін рішення суду першої інстанції і відмови в задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року у справі № 1240/2516/18 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року у справі № 1240/2516/18 - залишити без змін.

Повний текст постанови складений та підписаний 12 грудня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення окрім випадків визначених статтєю 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач: І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Арабей

І.Д. Компанієць