Справа № 260/1153/18
Суддя: Ващилін Р. О.
Дата ухвалення: 2018-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 грудня 2018 року м. Ужгород№ 260/1153/18
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ващиліна Р.О.

при секретарі судового засідання Неміш Т.В.

за участю:

позивача: представник - ОСОБА_1,

відповідача: представник - Міськова Н.В.,

третьої особи: представник - Блюда В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області, в якому просить: 1) визнати дії Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_4 протиправними; 2) зобов'язати Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_4 з 01.08.2018 р.; 3) допустити негайне виконання рішення суду в межах присудження суми пенсії за один місяць. Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач неправомірно припинив йому нарахування та виплату пенсії з підстав скасування рішенням районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області від 04 вересня 2018 року дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Такі дії відповідача вважає неправомірними, оскільки вони суперечать нормам Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Звернув увагу суду на ту обставину, що припинення виплати пенсії відбулося ще з 01 серпня 2018 року, а рішення, на підставі якого припинено виплату пенсії, прийнято 04 вересня 2018 року.

Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримала з мотивів, наведених в позовній заяві та відповіді на відзив, та просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечила, обґрунтовуючи обставинами, наведеними у відзиві на позовну заяву №11334/08 від 13.11.2018 р. та запереченнях №11805/08 від 27.11.2018 р. Так, зокрема, зазначила, що згідно з нормами чинного законодавства умовою призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є знаходження таких на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою. У разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї соціальні виплати припиняються. Інтегрованою міжвідомчою інформаційно-телекомунікаційною системою щодо контролю осіб, які перетинають державний кордон, були надані дані щодо перетину позивачем державного кордону 11.06.2018 р. та відсутності протягом 62 днів. Тому у зв'язку з отриманою інформацією виплата пенсії була зупинена з 01.08.2018 р. Згідно із заявою позивача від 17.09.2018 р., наданої ним довідки № від 17.09.2018 р., відповідно до рішення засідання районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №28 від 25.09.2018 р., винесено рішення про поновлення ОСОБА_4 виплати пенсії з 04 березня 2019 року.

Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що на підставі отриманої від Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області листа про відсутність гр. ОСОБА_4 на території України понад 60 днів, державним соціальним інспектором 30 серпня 2018 року здійснено виїзд та виявлено, що позивач дійсно відсутній протягом тривалого часу за адресою місця проживання. На підставі інформації про тривалу відсутність особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважає, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання, дію довідки від 03 травня 2017 року №155 скасовано, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4.) є особою пенсійного віку, про що свідчить копія пенсійного посвідчення НОМЕР_2 (акр. спр. 12), перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію в Ужгородському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Закарпатської області.

ОСОБА_4 є внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання якого знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що не заперечується сторонами.

Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII від 20.10.2014 р., внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» гарантується забезпечення реалізації прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб, в тому числі, на пенсійне забезпечення. Так, зокрема, згідно ч. 3 зазначеної статті громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

З 01 серпня 2018 року Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області припинило виплату пенсії ОСОБА_4

Рішенням засідання районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області, оформленим протоколом №27 від 04.09.2018 р., вирішено скасувати дію довідки «Про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_4.», відповідно до п. 3 ч.1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) (акр. спр. 17).

На звернення позивача від 02.10.2018 р. Управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області листом №4435/01-27 від 09.10.2018 р. повідомило заявника, що дію довідки від 03 травня 2017 року №155 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи скасовано згідно з повідомленням Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області від 20.08.2018 р. №8640/02 та відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а саме, у зв'язку з неповідомленням внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) (акр. спр. 16).

Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області листом від 10 жовтня 2018 року №02/Ш-191 повідомило позивача, що на підставі отриманої інформації з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, які перетинають державний кордон, щодо перетину ним державного кордону 11.06.2018 р. та відсутності протягом 62 днів на території України, виплата пенсії була зупинена з 01.08.2018 р. В подальшому у зв'язку з надходженням його заяви від 17.09.2018 р., наданої довідки № від 17.09.2018 р., відповідно до рішення засідання районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №28 від 25.09.2018 р., винесено рішення про поновлення ОСОБА_4 пенсії з 04 березня 2019 року (акр. спр. 15).

Вважаючи дії Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо припинення нарахування та виплати пенсії з 01 вересня 2018 року протиправними та такими, що порушують його конституційні права, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Зі змісту ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 частини першої Європейської соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Ст. 46 Конституції України також передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюється Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон).

Ч. 1 ст. 5 Закону передбачено, що він регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Отже, суд вважає, що нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є виключно Закон. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону, пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Порядок припинення виплати пенсії регулюється нормами ст. 49 Закону. Так, згідно ч. 1 ст. 49 Закону виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Суд зазначає, що конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджувалося представником відповідача в судовому засіданні, виплата пенсії позивачу була припинена з 01 серпня 2018 року без прийняття відповідного рішення у зв'язку з отриманою інформацією з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, які перетинають державний кордон, стосовно перетину ОСОБА_4 державного кордону 11.06.2018 р. та відсутності протягом 62 днів на території України.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Нормами ст. 49 Закону встановлено, що припинення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу ПФУ.

Проте як встановлено судом та підтверджується представником відповідача, жодного рішення щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_4 з 01 серпня 2018 року не приймалось.

Більше того, суд зазначає, що Закон не передбачає такої підстави припинення виплати пенсії, як отримання інформації з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, які перетинають державний кордон, стосовно перетину особою державного кордону та відсутності понад 60 днів на території України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Суд зазначає, що будь-які мотиви з посиланням на встановлену законом підставу для припинення виплати позивачу пенсії пенсійним органом не наведені та в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, наведеній у рішенні «Суханов та Ільченко проти України», Суд зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності. Щодо соціальних виплат ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам.

Тому, враховуючи вищенаведені обставини справи та законодавчі норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що припинення виплати пенсії позивачу вчинено не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам у рішення від 03 травня 2018 року (справа №805/402/18).

Відповідно до ч. 3 ст. 291 Кодексу адміністративного судочинства України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

При застосуванні судом висновків Верховного Суду в зразковій справі при розгляді даного адміністративного позову судом враховано, що позивач є громадянином України, має статус внутрішньо переміщеної особи, є пенсіонером та отримує пенсію, призначену йому відповідно до Закону, відповідачем є територіальний орган Пенсійного фонду України, на пенсійному обліку якого перебуває позивач; спір виник у зв'язку з припиненням виплати пенсії з підстав, не передбачених п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 49 Закону.

Суд вважає безпідставними посилання відповідача на обґрунтування правомірності припинення виплати позивачу пенсії на норми постанов Кабінету Міністрів України №637 від 05.11.2014 р. «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та №365 від 08.06. 2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», з огляду на наступне.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. П. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Суд звертає увагу, що виключні підстава для припинення пенсійних виплат встановлені нормами Закону. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Положеннями ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Кабінету Міністрів України надано, в тому числі, повноваження щодо координації та контролю діяльності органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Проте норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій.

Суд зазначає, що за змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Закон має за своєю правовою природою вищу юридичну силу, у порівнянні з нормами інших підзаконних нормативно-правових актів, тому при прийнятті рішення у сфері пенсійних правовідносин слід керуватися положеннями Закону.

Зазначене кореспондується з нормами ч. 3 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Також суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на факт скасування рішенням засідання районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №27 від 04.09.2018 р. довідки «Про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи», виданої ОСОБА_4, оскільки таке за хронологією було прийнято вже після припинення виплати пенсії.

Досліджуючи правомірність дій (рішення) суб'єкта владних повноважень, суд повинен враховувати їх мотиви та підстави на момент вчинення (прийняття) таких. В свою чергу суб'єкт владних повноважень не може обґрунтовувати юридичну правильність таких із врахуванням подій, які сталися у майбутньому.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 16 травня 2018 року №826/23192/15.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про поновлення виплати пенсії, право на яку відповідачами не заперечується, однак було піддано формальним обмеженням, з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції та законів України, згідно ч. 2 ст. 46 Закону виплата пенсії позивачу підлягає поновленню з моменту її припинення.

Аналогічну позицію щодо застосування строків звернення до суду у справах цієї категорії викладено в постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №573/1759/17 (К/9901/3564/18).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку що дії Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо припинення з 01 серпня 2018 року виплати пенсії ОСОБА_4 є протиправними, а тому порушене право позивача на пенсію підлягає захисту судом шляхом зобов'язання Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_4 з 01.08.2018.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 371 Кодекс адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

У зв'язку з викладеним, враховуючи законодавчі норми, що регулюють спірні правовідносини та правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по зразковій справі №805/402/18, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області (місцезнаходження: вул. Загорська, буд. 2, м. Ужгород, Закарпатська область, 88017, код ЄДРПОУ - 40384233), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області (місцезнаходження: вул. Станційна, буд. 56, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ - 03192951) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити повністю.

2. Визнати дії Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_4 з 01.08.2018 р. протиправними.

3. Зобов'язати Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (місцезнаходження: вул. Загорська, буд. 2, м. Ужгород, Закарпатська область, 88017, код ЄДРПОУ - 40384233) поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) з 01.08.2018 р.

4. Рішення суду в частині виплати ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) пенсії у межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (місцезнаходження: вул. Загорська, буд. 2, м. Ужгород, Закарпатська область, 88017, код ЄДРПОУ - 40384233) на користь ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

Повний текст рішення виготовлено та підписано 11 грудня 2018 року.

СуддяР.О. Ващилін