Справа № 808/3685/17
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

27 листопада 2018 року Справа № 808/3685/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В. розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 (69093, АДРЕСА_1) в інтересах неповнолітньої дитини

ОСОБА_2 (69093, АДРЕСА_1)

до Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області (69014, м. Запоріжжя, вул. С.Синенка, 12а)

про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 (далі позивач) до Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області (далі відповідач), в якому позивач просить:

- визнати протиправною відмову від 04 жовтня 2017 року вих.№2313/4873 Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області у видачі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у звязку з досягненням 16-річного віку паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положень про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ;

- зобовязати відповідача оформити та видати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у звязку з досягненням ним 16-річного віку паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положень про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ, без передачі будь-яких даних про дитину і про ОСОБА_1, його матері, до ЄДДР, без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Реєстрі (УНЗР), без відцифрованого підпису особи, без відцифрованого образу обличчя особи, без відцифрованих відбитків пальців рук, без використання будь-яких засобів ЄДДР.

Ухвалою суду від 07 грудня 2017 року позовну заяву було залишено без руху в звязку з невідповідністю позовної заяви вимогам КАС України та позивачеві був наданий строк для усунення недоліків.

Так, на виконання вимог зазначеної ухвали, 11 січня 2018 року на адресу суду надійшла заява від позивача з виправленими недоліками.

Ухвалою суду від 22 січня 2018 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження (з викликом осіб), а перше судове засідання призначено на 21 лютого 2018 року.

В судовому засіданні 21 лютого 2018 року судом оголошено перерву до 20 березня 2018 року.

Ухвалою суду від 20 березня 2018 року провадження у справі зупинено до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 (провадження Пз/9901/2/18).

Ухвалою суду від 08 листопада 2018 року провадження у справі поновлено, судове засідання призначено на 27 листопада 2018 року.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 по досягненню дитиною шістнадцятирічного віку звернулись до Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області із заявою від 21 вересня 2017 року вх.№2313-54Х з проханням оформити та видати ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки у звязку з відмовою за релігійними переконаннями від оформлення та отримання паспорта у формі картки. Проте відповідач листом від 04 жовтня 2017 року вих.№2313/4873 відмовив у наданні такого паспорту. Позивач вважає, що такою відмовою відповідач порушує законні права та інтереси ОСОБА_2, оскільки на час виникнення спірних правовідносин діють дві самостійні групи нормативно-правових актів стосовно видачі паспорта громадянина України: як у вигляді паспортної книжечки, так і у вигляді паспортної картки. Позивач звертає увагу, що погодження людини на оформлення паспорта-картки є згодою на присвоєння їй персонального номера унікального номеру запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (УНЗР), і такий цифровий ідентифікатор УНЗР для електронної системи є цифровим імям людини. Позивач з релігійних переконань вказує, що примушування людини до прийняття цифрового ідентифікатора є прямим та грубим порушенням її конституційного права на свободу світогляду і віросповідання. Отже відповідач відмовляючи в видачі ОСОБА_2 паспорта-книжечки порушує його право та право його матері на свободу світогляду та віросповідання, на добровільне волевиявлення у питанні щодо обробки персональних даних.

В судове засідання ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 не зявилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, заяв або клопотань від неї на адресу суду не надходило.

Представник Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх.№4388 від 12 лютого 2018 року), у якому зазначено, що у відповіді-відмові на заяву позивача було чітко вказано нормативно-правові акти, які визначають підстави та регламентують порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, а також розяснено право на відмову від внесення цифрових відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія, що міститься в паспорті громадянина України. Відповідач звертає увагу, що Законом України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу, чи її спеціальний статус» № 5492-VІ, а саме частиною четвертою статті 21, передбачено, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Із прийняттям вищезазначеного акта паспорт громадянина України оформляється територіальними органами та підрозділами ДМС, які забезпечені відповідним обладнанням, всім визначеним законодавством категоріям громадян, починаючи з чотирнадцятирічного віку, тільки у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Вказує, що в пункті 3 Постанови №302 встановлено, що до завершення роботи із забезпеченням в повному обсязі територіальних підрозділів ДМС матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки: прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 1 листопада 2016 року припиняється. Відповідач пояснює, що оскільки на момент звернення позивача до Дніпровського районного відділу УДМС України в Запорізькій області даний підрозділ був забезпечений відповідним обладнанням, тому прийняття документів на оформлення паспорта (зразка 1994 року у вигляді книжечки) не здійснювалось. В той же час звертає увагу, що позивачем не було дотримано встановленого порядку звернення для отримання паспорту громадянина України. Відповідач вважає, що зважаючи на те, що в Україні релігія відокремлена від держави, жодна особа не може бути увільнена від своїх обов'язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. На думку відповідача, Дніпровський районний відділ у м. в Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області зобовязаний забезпечувати оформлення та видачу паспортів громадянам України у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме здійснювати видачу паспортів у вигляді картки.

Представник Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області 27 листопада 2018 року подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За правилами частини 1 статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_2, звернувся до Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області із заявою від 21 вересня 2017 року щодо оформлення паспорта громадянина України раніше встановленого зразка у формі книжечки, та щодо заборони збору і обробки персональних даних до ЄДДР, заборони присвоєння УНЗР, будь-якого ідентифікатора.

Відповідач, листом від 04 жовтня 2017 року №2313/4873 відмовив позивачу у задоволенні вищезазначеної заяви.

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2, не погоджуючись із відмовою відповідача, звернулась із заявою від 21 жовтня 2017 року до Голови Державної міграційної служби України, в якій просила видати ОСОБА_2 паспорта-книжечки без застосування засобів реєстру.

Державна міграційна служба України листом №Х-7507-17/4.2.3/2814-17 від 13 листопада 2017 року надала відповідь, аналогічну листу відповідача від 04 жовтня 2017 року №2313/4873.

Позивач, не погоджуючись із такими діями відповідача, звернувся до суду із цим позовом.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані ОСОБА_3 України, Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року № 5492-VI; Положенням про паспорт громадянина України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року N 2503-XII; Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» та «Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України»; Законом України «Про захист персональних даних» від 1 червня 2010 року № 2297-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

1.Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач звертає увагу, що примушення віруючої людини до прийняття цифрового ідентифікатора є прямим та грубим порушенням її конституційного права на свободу світогляду і віросповідання. Вказує, що мінімальною умовою для здійснення людиною будь-якого конституційного права всередині країни є наявність у неї внутрішнього паспорту. Позивач наголошує на тому, що штучне створення протиправних перешкод для отримання паспорта-книжечки та примушування до отримання паспорта виключно у формі картки з обов'язковими збором і обробкою конфіденційних даних, зокрема біометричних, і з присвоєнням людині цифрового/штрих-кодового ідентифікатора, що стає її персональними даними, є насильством над добровільним волевиявленням людини, є протиправним втручанням в особисте духовне життя людини, посягання на право на свободу віросповідання, закріплене у статті 35 ОСОБА_3 України, і примушування людини до прийняття паспорта-картки є насильством над «переконаннями і світоглядом», що заборонено статтею 3 Закону України «Про свободу совісті і релігійні організації».

Суд з цього приводу зазначає наступне.

Відповідно до статті 8 ОСОБА_3 України ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй.

ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

За приписами статті 3 ОСОБА_3 України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Суд зазначає, що із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Відповідно до статті 22 ОСОБА_3 України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією ОСОБА_3, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 32 ОСОБА_3 України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених ОСОБА_3 України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення частини 2 статті 32 ОСОБА_3 України, а саме: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Суд з аналізу вищенаведеного та матеріалів адміністративної справи дійшов висновку, що у даному випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами, зокрема із Європейською Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до статті 9 ОСОБА_3 України є частиною національного законодавства.

Частина 1 статті 8 Конвенції визначає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

За приписами частини 2 статті 8 Конвенції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» 20 листопада 2012 року № 5492-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі ОСОБА_4 України №5492-VI) визначає правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов'язки осіб, на ім'я яких видані такі документи.

Згідно частини 1 статті 13 Закону України №5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на:

1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України:

а) паспорт громадянина України.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону України №5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом.

Частиною 2 статті 14 Закону України №5492-VI передбачено, що документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета.

За правилами частини 4 статті 14 Закону України №5492-VI документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації.

Частиною 5 статті 14 Закону України №5492-VI встановлено, що персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Згідно частини 1 статті 21 Закону України №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Отже, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв'язку з неможливістю їх реалізації.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України №5492-VI паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій.

Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України (далі - Положення про паспорт громадянина України №2503-XII), пунктом 3 якого встановлено, що бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни запровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Пунктом 5 Положення про паспорт громадянина України №2503-XII передбачено, що Паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88х125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок.

Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта.

Згідно пункту 6 Положення про паспорт громадянина України №2503-XII у верхній частині лицьового боку обкладинки зроблено напис "Україна", нижче - зображення Державного герба України, під ним - напис "Паспорт".

На внутрішньому лівому боці обкладинки у центрі - зображення Державного прапора України, нижче - напис "Паспорт громадянина України".

На першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім'я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка і відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу. Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка - випуклою сухою печаткою.

Перша сторінка або перший аркуш після внесення до них відповідних записів та вклеювання фотокартки можуть бути заклеєні плівкою. У разі заклеювання плівкою усього аркуша записи та фотокартка печатками не засвідчуються.

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 затверджено:

зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2;

зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4;

Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, що додається.

Крім того пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 запроваджено із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру:

з 1 січня 2016 р. оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 р. № 2503-XII;

з 1 листопада 2016 р. оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 установлено, що:

до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів Державної міграційної служби матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки;

прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 1 листопада 2016 р. припиняється.

Пунктом 131 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 встановлено, що до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті, вноситься така інформація:

інформація, зазначена в зоні візуальної перевірки паспорта;

додаткова змінна інформація (про місце проживання, про народження дітей, про шлюб і розірвання шлюбу, про зміну імені, у разі наявності - інформація про реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків або повідомлення про відмову від його прийняття (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття зазначеного номера та офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органу). У разі наявності повідомлення про відмову від реєстраційного номера облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у відповідному полі проставляється слово відмова. У разі відсутності інформації відповідне поле не заповнюється;

біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук (за згодою особи);

засоби електронного цифрового підпису (у разі оформлення паспорта особі, яка досягла 18-річного віку) та засоби шифрування в порядку, встановленому законодавством.

Інформація вноситься до безконтактного електронного носія відповідно до рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації (IКAO) Doc 9303.

Суд зазначає, що безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи .

Закон України «Про захист персональних даних» від 01 червня 2010 року № 2297-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, - далі ОСОБА_4 України № 2297-VI) регулює правові відносини, повязані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у звязку з обробкою персональних даних.

ОСОБА_4 поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.

Стаття 2 Закону України № 2297-VI визначає персональні дані як відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

За визначенням, наведеним у статті 2 Закону України № 2297-VI обробка персональних даних це будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем.

Частиною 1 статті 6 Закону України № 2297-VI передбачено, що мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Обробка персональних даних здійснюється відкрито і прозоро із застосуванням засобів та у спосіб, що відповідають визначеним цілям такої обробки.

За приписами частини 5 статті 6 Закону України № 2297-VI обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб'єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Частиною 6 статті 6 ОСОБА_4 України № 2297-VI встановлено, що не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб'єкта персональних даних.

Суд звертає увагу, що позивач при подачі заяви не дав згоди на обробку персональних даних.

Суд також зазначає, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору.

Суд наголошує на тому, що будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не встановлено.

Крім того, відповідно до статті 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Отже, суд з аналізу норм чинного законодавства та матеріалів справи дійшов висновку, що позивач має право отримати паспорт громадянина у формі книжечки, оскільки таке право прямо передбачено Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» 20 листопада 2012 року № 5492-VI, а саме частиною 2 статті 14 цього Закону, отже відмова Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області щодо видачі ОСОБА_2 паспорту у формі книжечки є необґрунтованою та протиправною.

Суд також звертає увагу, що аналогічні висновки викладені у Постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18).

Суд вважає також за необхідне зазначити, що у вказаному судовому рішенні ОСОБА_5 Верховного Суду дійшла висновку, що «…реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи… Таким чином, ОСОБА_5 Верховного Суду дійшла висновку, що норми Закону № 5492-VI на відміну від норм Положення № 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім'я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 ОСОБА_3 України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне імя, що становить порушення статті 8 Конвенції.

Крім того, ОСОБА_5 Верховного Суду звертає увагу, що перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним… ОСОБА_5 Верховного Суду дійшла висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря…».

Відповідач посилається на те що позивачу не було відмовлено у задоволенні потреби у видачі паспорту у формі книжечки.

Однак суд не погоджується з таким твердженням відповідача, оскільки по-перше, відповідачем у листі від 04 жовтня 2017 року №2313/4873 відмовлено позивачу у задоволенні вищезазначеної заяви, про що прямо зазначено у вказаному листі: «…У разі незгоди з прийнятим Дніпровським РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області рішенням про відмову в оформленні Вам паспорта громадянина України вперше у формі книжечки зразка 1994 року без застосування засобів Реєстру…Ви маєте право його оскаржити звернувшись до органу або посадової особи вищого рівня протягом одного року з моменту його прийняття, але не пізніше одного місяця з часу ознайомлення з прийнятим рішенням…».

А по-друге, у разі відсутності відмови позивачу у задоволенні потреби у видачі паспорту у формі книжечки, відповідач мав би видати ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки, і, як наслідок, позивач не звернувся б до суду із даним позовом.

Таким чином, відповідачем не було надано жодного належного обґрунтування позбавлення заявника його права приймати рішення з цього важливого аспекту його приватного і сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Відповідач не виконав своє позитивне зобов'язання щодо забезпечення права заявника на повагу до його приватного і сімейного життя.

Отже, враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправною відмову від 04 жовтня 2017 року вих.№2313/4873 Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області у видачі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у звязку з досягненням 16-річного віку паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положень про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ є доведено, обґрунтованою, отже такою, що підлягає задоволенню.

2. Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідача оформити та видати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у звязку з досягненням ним 16-річного віку паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положень про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ, без передачі будь-яких даних про дитину і про ОСОБА_1, його матері, до ЄДДР, без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Реєстрі (УНЗР), без відцифрованого підпису особи, без відцифрованого образу обличчя особи, без відцифрованих відбитків пальців рук, без використання будь-яких засобів ЄДДР суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 13 Розділу ІІ Положення про паспорт громадянина України №2503-XII для одержання паспорта громадянин подає:

заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України;

свідоцтво про народження;

дві фотокартки розміром 35х45 мм;

у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

Пунктом 14 Розділу ІІ Положення про паспорт громадянина України №2503-XII встановлено, що за видачу паспорта справляється державне мито.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до відповідача із заявою про отримання паспорта не було дотримано вищезазначених приписів Положення про паспорт громадянина. Але, вказана обставина не стала підставою для відмови у видачі паспорту та не зазначена у відмові відповідача.

Таким чином, в даному випадку, суд не може зобовязати відповідача оформити та видати ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі книжечки, оскільки позивачу для одержання паспорта необхідно звернутись до відповідача в установленому законом порядку та подати для цього всі передбачені чинним законодавством документи.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача не передавати будь-які дані про ОСОБА_2 та про ОСОБА_1, (його матір) до Єдиного державного демографічного реєстру, не формувати (присвоювати) унікальний номер запису в Реєстрі, не відцифровувати підпис особи, не відцифровувати образ обличчя особи, не відцифровувати відбитки пальців рук, не використовувати будь-які засоби Єдиного державного демографічного реєстру - суд вважає такими, що не підлягають задоволенню також і на тій підставі, що при видачі позивачу паспорта у формі, визначеній Положенням про паспорт № 2503-ХІІ, не передбачено внесення даних особи до Єдиного державного демографічного реєстру.

Відповідно до частини 2 статті 19 ОСОБА_3 України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені ОСОБА_3 та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Запорізького окружного адміністративного суду, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 ОСОБА_3 України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині .

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 5, 9, 72-77, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (69093, АДРЕСА_1) в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 (69093, АДРЕСА_1) до Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області (69014, м. Запоріжжя, вул. С.Синенка, 12а) про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову від 04 жовтня 2017 року вих.№2313/4873 Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області у видачі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у звязку з досягненням 16-річного віку паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положень про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 27 листопада 2018 року.

Суддя Д.В. Татаринов