Справа № 826/13610/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року № 826/13610/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку пенсії;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити відповідно до Закону України «Про державну службу» в редакції, чинній на момент призначення пенсії, з 01 січня 2018 року перерахунок та в подальшому виплачувати ОСОБА_1 пенсію у розмірі 80 % від заробітної плати на підставі виданої довідки та відповідного розрахунку, на яку нараховано та сплачено збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та ЄВС.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з січня 2013 року отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» у розмірі 80 % від заробітної плати державного службовця.

З 01 травня 2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» №889-VIII від 10 грудня 2015 року, 06 квітня 2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році», дію якої пролонговано постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів». Внаслідок прийняття цих правових актів змінено структуру заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам апарату органів виконавчої влади, у зв'язку з чим, на думку позивача, остання має право для перерахунку пенсії.

20 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про видачу довідки станом на 01 січня 2018 року про заробітну плату для призначення пенсії та про перерахунок пенсії на підставі виданої довідки.

Листом від 23 липня 2018 року відповідач повідомив про неможливість надання запитуваної довідки. Крім того, Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві у своєму листі повідомило позивача про відмову в здійсненні перерахунку пенсії у зв'язку з відсутністю законних підстав.

З вказаною відмовою позивач не погоджується, вважає її протиправною бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, що порушує його права та є підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Представник відповідача у письмовому відзиві на позовну заяву стверджує про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві діяло в межах своєї компетенції та відповідно до вимог чинного законодавства, зазначивши також, що відповідач не мав можливості надати позивачу запитувану довідку, оскільки довідка про здійснення саме перерахунку пенсії не передбачена постановою Правління Пенсійного фонду України від 17 січня 2017 року № 1-3.

Крім того, посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на положення статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року, на думку відповідача, є безпідставними, оскільки положення вказаного Закону втратили чинність.

До 01 травня 2016 року пенсійне забезпечення державних службовців було врегульоване Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року, а з 01 травня 2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року, яким не передбачено умов та порядку перерахунку пенсії державним службовцям.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 з січня 2013 року перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу».

20 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про видачу довідки станом на 01 січня 2018 року про складові її заробітної плати на посаді начальника управління та на підставі цієї довідки просила здійснити перерахунок пенсії згідно з Законом України «Про державну службу». Підставою для звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві позивач вказала прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 18 січня 2017 року № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів».

Листом від 23 липня 2018 року за вих. № 44194/05 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повідомило ОСОБА_1 про відсутність можливості для надання довідки про заробітну плату для здійснення перерахунку пенсії державним службовцям, оскільки постановою Правління Пенсійного фонду України від 17 січня 2017 року № 1-3 не передбачено надання запитуваної довідки. Також у своєму листі відповідач додатково повідомив ОСОБА_1 про розміри посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років на державній службі начальника районного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві станом на 01 січня 2017 року та 01 січня 2018 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01 травня 2016 року визначались Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (далі по тексту - Закон України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII). Зокрема, відповідно до статті 37 цього Закону позивачу у 2010 році призначено пенсію за віком.

Частина 1 статті 37-1 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, передбачала, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій.

Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

Пунктами 4 та 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» (далі по тексту - Постанова № 865 у редакції, чинній до 15 грудня 2015 року) було передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України (для службовців Національного банку України відповідно до рішень його Правління) після набрання чинності Законом України від 16 січня 2003 року № 432-IV «Про внесення змін до Закону України «Про державну службу» заробітна плата для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом України «Про державну службу», визначається в такому порядку: 1) пенсіонерам, які на момент перерахунку пенсії продовжують працювати на посаді, з якої призначено пенсію, - на підставі поданої довідки про одержувану заробітну плату на момент перерахунку; 2) іншим пенсіонерам - на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок.

Перерахунок пенсій провадиться з місяця підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі поданої заяви та довідок, виданих державними органами за останнім місцем роботи. Форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення (перерахунку) пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством соціальної політики.

Отже, станом на дату призначення позивачу пенсії державного службовця чинне на той час законодавство передбачало умови і порядок перерахунку її розміру у зв'язку з підвищенням заробітної плати за відповідною посадою.

Проте, надалі законодавче регулювання цих відносин зазнало змін.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року, статтю 37-1 Закону України від 16 грудня 1993 року№ 3723-XII викладено у новій редакції, а саме встановлено, що «умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України».

Тобто, станом на дату звернення позивача із заявою про видачу довідки та здійснення перерахунку пенсії положення статті 37-1 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, які встановлювали право особи на перерахунок призначеної пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати за відповідною посадою та визначали порядок і умови для такого перерахунку, втратили чинність. Водночас питання щодо перерахунку пенсій державних службовців віднесено до відання Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі по тексту - Постанова №1013), якою підвищено розміри заробітку працюючих державних службовців та яка відповідно до її пункту 6 застосовується з 01 грудня 2015 року, пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України № 865 виключено, а пункт 5 викладено в такій редакції: «форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством соціальної політики».

Положень, які б закріплювали можливість перерахунку пенсії у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців, Постанова №1013 не містить.

Отже, з 01 грудня 2015 року по 01 травня 2016 року чинне законодавство, яке регламентувало пенсійне забезпечення державних службовців, підвищення розміру заробітку працюючих державних службовців не визначало як підставу для перерахунку пенсій, призначених за статтею 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ. При цьому чинна у зазначений період редакція статті 37-1 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ не визначала передумов перерахунку пенсій, а лише відносила вирішення такого питання до компетенції Кабінету Міністрів України.

У ході реформування системи державного управління 10 грудня 2015 року прийнято Закон України «Про державну службу» №889-VIII, який регулює відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням.

З 01 травня 2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII , а положення Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII втратили чинність, в тому числі норми, якими було врегульоване пенсійне забезпечення державних службовців (крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII).

Натомість, у статті 90 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII закріплено правило, за яким пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV, стаття 42 якого визначає підстави перерахунку призначених пенсій, підвищення розміру заробітку працюючих державних службовців до яких не віднесено.

Згідно зі статтею 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Посилання позивача на порушення статті 22 Конституції України у зв'язку зі зміною правого регулювання спірних правовідносин є безпідставними, адже ані Закон України від 28 грудня 2014 року №76-VIII, яким, зокрема, статтю 37-1 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ викладено у новій редакції, ані стаття 90 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII не визнані неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні від 03 червня 2014 року у справі за заявою ОСОБА_2 проти України № 43331/12, Європейський суд з прав людини, розглянувши скаргу, зокрема, за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів, вказав на відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Європейський суд з прав людини дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

У цьому рішенні Європейський суд з прав людини також вказав на відсутність підстав для висновку про те, що, передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв на порушення якихось положень Конвенції, та зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою не вважав, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що з 01 грудня 2015 року, тобто з початку застосування Постанови № 1013, якою пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України № 865 виключено, а її пункт 5 викладено в іншій редакції, та у зв'язку з набранням у подальшому чинності Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, яким по-іншому врегульовані правовідносини, пов'язані із пенсійним забезпеченням державних службовців, пенсії, призначені за статтею 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, не підлягають перерахунку у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців.

Відтак, починаючи з 01 грудня 2015 року державні органи за останнім місцем роботи уповноважені видавати довідку лише для призначення пенсії, а не для її перерахунку.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 809/1574/16, від 03 квітня 2018 року у справі № 750/11947/16-а, від 04 квітня 2018 року у справі №373/87/17.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У справі, що розглядається, встановлено, що станом на дату звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві за довідкою для перерахунку пенсії законодавство, яке регулює цю сферу правовідносин, вже не передбачало підстав (умов) для такого перерахунку, а тому у відповідача були відсутні підстави і для надання цієї довідки.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, доведено правомірність та обґрунтованість відмови у наданні довідки про складові заробітної плати та щодо здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Зважаючи, що у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко