Справа № 802/1397/18-а
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1397/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Альчук М.П.

Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.

27 листопада 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Совгири Д. І. Курка О. П.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представника позивача: Балтака Д.О.,

представника відповідача: Вакарова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Північного Київського територіального управління Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_1 ) на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північного Київського територіального управління Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_1 ) про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :
в травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Північного Київського територіального управління Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_1 ) про стягнення з Північного Київського територіального управління Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 30 серпня 2017 р. по 17 квітня 2018 р. у розмірі 53 166,96 грн. без вирахування податку на доходи фізичних осіб.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з Північного Київського територіального управління Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 30.08.2017 року по 17.04.2018 року у розмірі 53166,96 грн., з урахуванням грошової компенсації у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що положення ст.116, 117 КЗпП не поширюються на військовослужбовців. Крім того, відповідач посилається на те, що судом першої інстанції, в порушення вимог ст.47 КАС України, прийнято уточнення позовних вимог в судовому засіданні під час розгляду справи по суті.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає про те, що військова служба є публічною службою, тому застосування до спірних правовідносин ст.116, 117 КЗпП є законодавчо обґрунтованим та з урахуванням судової практики найвищого судового органу в системі судів загальної юрисдикції повністю підтвердженим.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції змінити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.09.2013 року між позивачем та Міністерством внутрішніх справ України в особі начальника управління Північного територіального командування внутрішніх військ МВС України укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у внутрішніх військах МВС України строком на 3 роки, на підставі якого молодший сержант ОСОБА_1 проходив контрактну військову службу на посаді молодшого контролера взводу контролерів спеціальної комендатури (з охорони інституту ядерних досліджень Національної академії наук України) військової частини НОМЕР_1 Північного Київського територіального управління Національної гвардії України.

05 жовтня 2015 року з позивачем стався нещасний випадок, внаслідок якого останній тривалий час перебував на лікуванні в закладах охорони здоров`я.

28.08.2017 р. наказом начальника Північного Київського територіального управління Національної гвардії України № 59-ос молодший сержант ОСОБА_1 (Г-0450060) звільнений у запас Збройних Сил України на підставі пп. "б" (за станом здоров`я) п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ.

Згідно з наказом т.в.о. начальника Північного Київського територіального управління Національної гвардії України від 29.08.2017 р. № 187 (по стройовій частині) позивач виключений зі списків особового складу військової частини та знятий зі всіх видів забезпечення.

Проте, починаючи із квітня 2017 р. по день виключення зі списків особового складу військової частини, суб`єктом владних повноважень позивачу припинено нарахування та виплата грошового забезпечення.

30 січня 2018 року Вінницьким окружним адміністративним судом прийнято рішення у справі № 802/2339/17-а, яким дії відповідача щодо припинення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з квітня 2017 р. визнано протиправними та зобов`язано Північне Київське територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення, починаючи з квітня 2017 р. по день фактичного виключення зі списків особового складу.

18 квітня 2018 р. вказане рішення виконано суб`єктом владних повноважень в добровільному порядку, що підтверджується видатковим касовим ордером № 29 від 18.04.2018 р. (а.с. 26).

У зв`язку з несвоєчасним отриманням належних при звільненні грошових сум, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив того, що враховуючи той факт, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.

Колегія суддів в цілому погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правовідносини щодо проходження військової служби регулюються ЗакономУкраїни "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ, Законом України "Про Національну гвардію України" від 13.03.2014 р. № 876-VІІ (далі - Закон № 876-VІІ), Положенням про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 29.10.2012 р. № 618/ 2012, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом МВС України від 04 липня 2014 р. № 638, зареєстрованого в Мін`юсті 22 липня 2014 р. за № 849/25626.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону № 876-VII Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.

Згідно з ч. 2 ст. 21 Закону № 876-VІІ військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства..

Відповідно до ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Згідно зі ст. 1-2 Закону№ 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ст. 2 Закону №2011-ХІІ ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Ч. 4 ст.9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до пп.3 п.36.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом МВС України від 04.07.2014 р. № 638 (далі - Інструкція), що діяла на момент звільнення позивача з військової служби, у разі звільнення військовослужбовців з військової служби грошове забезпечення виплачується: особам сержантського складу, які проходять військову службу за контрактом, що перебувають у розпорядженні до дня одержання військовою частиною наказу (повідомлення) про звільнення, - до дня виключення наказом зі списків особового складу включно.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

П. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Таким чином, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, в тому числі щодо належного матеріального та побутового забезпечення, з урахуванням особливостей військової служби. При цьому звільнена з військової служби особа на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з наказом т.в.о. начальника Північного Київського територіального управління Національної гвардії України від 29.08.2017 року № 187 (по стройовій частині) ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знятий з усіх видів забезпечення.

Водночас, грошове забезпечення з квітня 2017 року по 29.08.2017 року позивачу виплачено лише 18.04.2018 року на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 січня 2018 року у справі № 802/2339/17-а.

Отже, станом на день виключення зі списків особового складу військової частини, позивач не був забезпечений грошовим забезпеченням у повному обсязі.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про необґрунтованість застосування до спірних правовідносин ст.116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), колегія суддів виходить з наступного.

Правове становище осіб, які проходять військову службу у тому числі звільнення з військової служби, а також порядок та умови оплати праці врегульовано спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, а в частині, яка не врегульована вказаним законодавством, - субсидіарно застосовуються норми Кодексу законів про працю України.

Водночас спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям за час затримки розрахунку.

При цьому, такий порядок встановлений КЗпП.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 166 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу Законів про працю України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 21-352а13.

У постанові від 06.06.2018 року у справі № 803/1105/16 (провадження №К/9901/11863/18) Верховний Суд зазначив про правомірність посилання судів попередніх інстанцій в аналогічних правовідносинах на норми трудового законодавства, вказавши, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 08.02.2018 року №805/977/16-а, від 01.03.2018 року у справі №806/1309/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, оскільки військова служба є публічною службою, а нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП, є обґрунтованими.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог ст.47 КАС України у зв`язку з прийняттям уточнення позовних вимог в судовому засіданні під час розгляду справи по суті, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.47 КАС України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що в судовому засіданні від 26 червня 2018 року представник позивача заявив клопотання про уточнення позовних вимог та стягнення з Північного Київського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь позивача середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби з урахуванням грошової компенсації у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, які суд першої інстанції прийняв та неправомірно врахував при прийнятті оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року позов задоволено частково.

При цьому, стягнуто з відповідача на користь позивача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби з урахуванням грошової компенсації у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

В частині позовних вимог про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби без вирахування податку на доходи фізичних осіб позивачу відмовлено.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що в даному випадку врахування усних пояснень представників при прийнятті рішення не може вважатися прийняттям заяви про зміну предмету або підстав позову.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції про стягнення грошового забезпечення з урахуванням грошової компенсації у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, колегія суддів виходить з наступного.

Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом IV Податкового Кодексу України (далі - ПК України).

Відповідно до п.п. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого, зокрема, включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту) (п.п. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 ПК України) та інші доходи, крім зазначених у ст. 165 Кодексу (п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 ПК України).

При цьому п.п. 14.1.48 п. 14.1 ст. 14 ПК України встановлено, що заробітна плата - це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Підпунктом 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України передбачено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок на доходи з фізичних осіб із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку 18 відсотків, визначену в ст. 167 ПК України.

Крім того, відповідно до п.п. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 Кодексу.

Ставка військового збору - 1,5 відс. об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16 1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу (п.п. 1.3 п. 16 1 підрозділу 10 розділу XX ПК України).

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) військового збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 Кодексу (пп. 1.4 п. 16 1 підрозділу 10 розділу XX ПК України.

Таким чином, оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відсотків та військовим збором - 1,5 відсотка у місяці його фактичного нарахування.

Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п. "б" п. 176.2 ст.176 Кодексу).

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, врегульовано Законом України від 08 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

Згідно з ч.7 ст. 7 Закону № 2464-VI перелік видів виплат, на які не нараховується єдиний внесок, затверджується Кабінетом Міністрів України. Не нараховується на виплати та не утримується єдиний внесок з виплат, що компенсуються з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та /або введення воєнного стану.

Відповідно до п. 5 розділу I Переліку видів виплат, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 р. № 1170, відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не є базою нарахування єдиного внеску.

Таким чином, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд в постанові від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни резолютивної частини Вінницького окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до ч.1 статті 317 КАС України, підставами для зміни рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Північного Київського територіального управління Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північного Київського територіального управління Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_1 ) про стягнення коштів змінити.

Абзац другий резолютивної частини рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року викласти в наступній редакції:

"Стягнути з Північного Київського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) (01133, м. Київ, вул. Є. Коновальця, 38, код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_3 ) середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 30.08.2017 року по 17.04.2018 року у розмірі 53166,96 грн".

В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України.
Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі та підписана 07 грудня 2018 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Совгира Д. І. Курко О. П.