Справа № 826/2437/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 грудня 2018 року № 826/2437/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Ліванської Республіки ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України
провизнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії
Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

- Управління Державної міграційної служби України в Київській області;

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Ліванської Республіки ОСОБА_2 з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - ГУ ДМС України в Київській області), в останній редакції якого від 13.02.2018 просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 17.11.2017 №443-17 про відхилення скарги на рішення ГУ МС України в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач заначив, що є громадянином Ліванської Республіки, за національністю палестинцем, та маючи цілком обґрунтовані побоювання за своє життя через негативне ставлення держави та місцевого населення до палестинців, був змушений тікати з Ліванської Республіки та прибув в Україну в пошуках притулку, у зв'язку з чим в установленому порядку звернувся до органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, відповідачем не взято до уваги його доводи, викладені в заяві та зазначені в ході проведених з ним співбесід, доступну інформацію щодо країни його постійного проживання, а тому безпідставно відмовлено в задоволенні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач в письмовому відзиві просив відмовити у задоволенні позову, стверджуючи про правомірність оскаржуваного рішення, яке прийняте з урахуванням усіх обставин, які мали значення для його прийняття. При прийнятті рішення відповідачем враховано отриману від позивача інформацію щодо відмови йому у наданні статусу біженця в Німеччині у 1998 році, після чого він повернувся до країни постійного проживання, де перебував протягом чотирьох років, після чого на запрошення дружини вирушив до України, стверджуючи про можливість в будь-який час повернутися до країни постійного проживання, але лише на гостини, бо постійно проживати там він намірів не має через відсутність роботи. Наведене, згідно з доводами відповідача, свідчить про те, що позивач є економічним мігрантом, а не біженцем.

Крім того, заслуговує на увагу та обставина, що по приїзду в Україну в 2004 році позивач не відразу звернувся до уповноважених органів із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту, а через декілька років, лише у 2011 році (вперше), що свідчить про його наміри саме легалізувати своє перебування в України.

У судовому засіданні представник відповідача, який одночасно є представником третьої особи, також просив відмовити у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість.

Заслухавши пояснення учасників справи у судовому засіданні, дослідивши наявні у справі докази, суд в установленому порядку продовжив розгляд справи у письмовому провадженні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Палестини, народився в м. Саіда, Ліван, перебуває в релігійному шлюбі, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин (іслам-суніт). Країна постійного проживання Ліван.

Країну постійного проживання покинув 12.01.2004, скориставшись повітряним транспортом. Державний кордон України перетнув легально 14.01.2004, літаком рейсом «Бейрут-Київ».

Документ, що посвідчує особу, проїзний квиток для палестинських біженців від 17.08.2009 №279942, виданий Посольством Ліван в м. Києві (прострочений).

Перебуває в релігійному шлюбі, в Україні має сина 1995 року народження.

Як встановлено судом, позивач неодноразово звертався до міграційних органів із заявами про надання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.10.2011 у справі №2а-8422/11/2670, яка згідно з інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, набрала законної сили 02.12.2013, громадянин Палестини ОСОБА_2 звернувся до Управління міграційної служби в м. Києві із заявою про надання йому статусу біженця. Наказом Управління міграційної служби в м. Києві від 01.06.2011 №422 йому відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, про що поінформовано в повідомлені від 01.06.2011№ 82.

Указаним судовим рішенням позивачу відмовлено у задоволенні позову про визнання протиправним і скасування наказу Управління міграційної служби в м. Києві від 01.06.2011 №422 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

19.03.2012 позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особо, що потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в м. Києві.

Рішенням ДМС України від 10.08.2012 №422-12 позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.12.2012 у справі №2а-126640/12/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2013, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову про визнання протиправним і скасування вищевказаного рішення ДМС України.

При цьому доцільно зауважити, що вищевказана постанова ухвалена судом у складі головуючої судді Пісоцької О.В., суддів Донця В.А. та Шейко Т.І., яка є головуючою у цій адміністративній справі.

Однак, зазначені обставини не зумовлюють виникнення підстав, визначених статтями 36-37 Кодексу адміністративного судочинства України, для самовідводу головуючої судді Шейко Т.І. у даній адміністративній справі, в якій позивач звертається із новим позовом.

30.03.2017 ОСОБА_2 знову звернувся до ГУ МС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином це було його третє звернення. Заяву мотивовано тим, що позивач за національністю є палестинцем, що проживав в Лівані. Згідно з доступною про Ліван інформацією палестинські біженці, в тому числі, ті, хто давно проживає в Лівані, як і раніше зазнають дискримінації. Також заявник вказав про неможливість повернутися до Палестини через постійну війну Палестини з Ізраїлем, внаслідок якої відбуваються вбивства мирних палестинців, їх затримання, катування і жорстоке поводження.

Крім того, повторне звернення позивача із указаною заявою обумовлене виникненням нових обставин, пов'язаних із тим, що Законом України від 13.05.2014 №1251-V11 «Про внесення змін до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (редакція діє з 30.05.2014) розширено поняття «особи, яка потребує додаткового захисту». Зокрема, згідно з указаними змінами особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 30.03.2017 №133 позивачу відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 10.07.2017 №55-17 задоволено скаргу ОСОБА_2 та скасовано наказ ГУ МС України в м. Києві від 30.03.2017 №133.

На виконання цього наказу ДМС України наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 26.07.2017 №340 прийнято до оформлення документи позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідком опрацювання документів позивача, проведення з ним співбесіди ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого ДМС України прийняла рішення від 17.11.2017 №443-17 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.

Не погоджуючись із таким рішенням позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви Ради ЄС 2011/95/EU серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане, в свою чергу, кореспондується з умовами, які містяться в пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (правова дефініція «особа, яка потребує додаткового захисту»).

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 Закону №3671-VI.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців 2 - 4 частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста статті 9 Закону №3671-VI).

За змістом приписів частини восьмої статті 9 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360, ДМС України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з підпунктом 14 пункту 4 вказаного Положення ДМС України відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про визнання іноземців та осіб без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно з частиною дванадцятою статті 9 Закону №3671-VI особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п'ятої статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доцільно зауважити, що після прийняття відповідачем попереднього рішення від 10.08.2012 №422-12 про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку із прийняттям Закону України від 13.05.2014 №1251-V11 «Про внесення змін до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відбулося розширення ознак серйозної шкоди, а тому умови, визначені пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI змінилися для позивача, що стало підставою для повторного дослідження та аналізу елементів його заяви від 30.03.2017.

Зі змісту оскаржуваного рішення ДМС України вбачається, що відповідач відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримавши висновок ГУ ДМС України в м. Києві від 18.10.2017 про необхідність такої відмови відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону №3671-VI.

Суд вважає, що ДМС України обґрунтовано погодилася з такими висновками, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців (далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

При цьому заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття ДМС України оскаржуваного рішення.

Так, зі змісту заяви від 30.03.2017 вбачається, що країну свого походження позивач змушений був залишити через те, що за національністю є палестинцем, що проживав в Лівані. Згідно з доступною про Ліван інформацією палестинські біженці, в тому числі, ті, хто давно проживає в Лівані, як і раніше зазнають дискримінації. Неможливо повернутися до Палестини через постійну війну з Ізраїлем, внаслідок якої відбуваються вбивства мирних палестинців, їх затримання, катування і жорстоке поводження.

Досліджуючи питання чи є позивач палестинським біженцем і чи зазнавав він переслідувань за будь-якою з ознак під час перебування у країні постійного проживання, відповідач виходив із такого.

До заяви позивача від 30.03.2017 долучено копію проїзного документа для палестинських біженців №279942, виданий у посольстві Лівану в Україні, з якого вбачається, що місцем народження позивача є м. Саіла, Ліван. Під час співбесіди 12.10.2017 позивач підтвердив інформацію щодо свого місця народження, зазначивши, що ніколи в Палестині не був.

Проаналізувавши відкриті джерела щодо ситуації з палестинськими біженцями, відповідач погодився з твердженням позивача щодо наявності у нього статусу палестинського біженця, підтвердженого документально.

При перевірці обставин щодо переслідування позивача за будь-якою з ознак під час перебування у країні постійного проживання, МС України встановила, що підтверджується протоколом співбесіди від 12.10.2017, що до 1986 року родина позивача проживала в м. Сур (табір для палестинських біженців Альбас), який змушена була покинути через побутовий конфлікт (вбивство сусіда дядьком позивача), переїхавши до м. Тріполі. Через деякий час позивач з намірами потрапити до країн Європейського Союзу у 1991 році прибув до України. До країн Європи потрапити не зміг, тому залишився в Україні.

Маючи намір отримати статус біженця в країнах Європи, у 1998 році позивач вирушив до Німеччини, проте йому було відмовлено. Після цього позивача було депортовано до Лівану, де він перебував протягом чотирьох років до повторного прибуття в Україну в 2004 році на запрошення колишньої дружини.

При цьому під час співбесіди 12.10.2017 повідомив, що у 1997 році він був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні, однак, коли вирішив покинути Україну повернув документ до органу міграційної служби.

Як на причини виїзду з країни постійного проживання позивач вказує те, що Ліван - не його країна, оскільки там після народження постійно були проблеми, життя не було спокійним. Позивач змушений був працювати, але біженців, таких як позивач в країні його постійного проживання не забезпечують матеріально.

За таких обставин суд погоджується з висновком відповідача, що країну постійного проживання позивач покинув для отримання статусу біженця в іншій країні та у пошуках кращого життя.

Водночас у ході співбесіди 25.07.2017 позивач зазначив, що погроз на свою адресу особисто не отримував, переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичними поглядами не зазнавав, фізичне насильство, пов'язане з расовою, національною, релігійною належністю чи політичними поглядами до нього не застосовувалось.

У ході співбесіди 12.10.2017 позивач також зазначив, що останнім часом він з родиною проживав в таборі для біженців Нагер-аль-Беред, повідомивши, що був там усім забезпечений, зокрема, речами та продуктами харчування.

З інформації по країні постійного проживання позивача відповідачем встановлено, що представники міжнародних місій відзначають прогрес у відновленні вказаного табору, а також те, що міжнародні організації постійно надають фінансову допомогу організації БАПОР для врегулювання ситуації в регіоні та забезпечення біженців послугами у сфері охорони здоров'я, освіти, забезпечення житлом.

Під час співбесіди 12.10.2017 позивач вказував на те, що може в будь-який час повернутися до країни постійного проживання, але лише на гостини, постійно там проживати не бажає через відсутність роботи.

Відповідно до «Керівництва по процедурі і критеріям визначення статусу біженця, глава ІІ п.62» існують суттєві відмінності визначення економічного мігранта та біженця. Тобто, економічним мігрантом є особа, яка добровільно покидає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватись у своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом , а не біженцем.

За таких обставин суд погоджується з висновком відповідача щодо того, що однією з причин виїзду з країни громадянської приналежності були економічні міркування, тобто пошуки «кращої долі».

Підтвердженням цьому є, зокрема, та обставина, що після відмови у наданні статусу біженця в 1998 році у Німеччині, позивач повернувся до країни постійного проживання, де перебував чотири роки, а потім на запрошення колишньої дружини знову вирушив до України, тобто за відсутності фактів переслідувань та з намірами змінити країну проживання в пошуках роботи та легалізації, не маючи при цьому реальної загрози у разі повернення до Лівану.

Суд бере до уваги твердження відповідача про порушення позивачем установленого частиною першою статті 5 Закону №3671-VI 5-денного строку звернення до органів міграційної служби за захистом, оскільки перше таке звернення відбулося у 2011 році, тобто майже через 7 років після його прибуття в Україну в 2004 році.

Відповідно до міжнародних принципів та стандартів у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

Такі обставини свідчать про наміри позивача лише легалізувати своє перебування в Україні.

Що стосується доводів позивача про те, що в країні його постійного проживання неспокійно, триває війна та ворожнеча між релігійними групами, що породжує у нього побоювання стати жертвою конфлікту, то ДМС України проаналізовано відкриті інформаційні джерела, з яких зроблено обґрунтований висновок про те, що не зважаючи на напружену ситуацію між Палестиною та Ізраїлем, відкрите збройне протистояння відсутнє, ведуться мирні переговори та навіть заявлено про закінчення систематичного конфлікту між відповідними партіями, тому позивач не довів та не обґрунтував власні побоювання стосовно неможливості повернення до країни постійного проживання.

Позивач також не підтвердив участь у політичній діяльності, особисту приналежність до тієї чи іншої організації чи будь-яких політичних партій.

За наведених обставин суд погоджується з відповідачем про відсутність підстав вважати, що заявник має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Заявник вільно та легально пересувався протягом певного періоду територіями різних країн, що вказує на відсутність його у міжнародному розшуку та не доводить обґрунтованості його побоювань щодо можливого затримання та утисків у разі повернення до країни постійного проживання.

Відтак, суд погоджується з висновком ДМС України в цілому про те, що у разі повернення до країни постійного проживання позивач не зазнає серйозної шкоди, визначеної статтею 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, пункту 13 Закону №3671-VI, а тому відсутні підстави для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, оскаржуване рішення відповідача є правомірним і підстави для його скасування у суду відсутні.

Ураховуючи вищевикладене, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_2 - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко