Справа № 826/15810/18
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Київ №826/15810/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Губської О.А.,

Сорочка Є.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузик М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року (прийняте в порядку письмового провадження, суддя Скочок Т.О.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби Глущенко С.В. щодо не здійснення заходів примусового виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №826/12583/17, в частині негайного поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України з 13.07.2017;

- зобов'язати Міністерство юстиції України забезпечити примусове виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №826/12583/17, в частині негайного поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України з 13.07.2017.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що зміст заяви позивача від 26.06.2018 про примусове виконання рішення передбачає звернення до заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби Глущенко С.В. в порядку ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», тобто як то державного виконавця, а не у вигляді скарги на дії державних виконавців, оскільки в тексті заяви вказується на неправомірні дії підпорядкованих цьому заступнику Міністра державних виконавців. Крім того, вказує, що судом першої інстанції не проведено оцінку доказів щодо порушення посадовими особами Міністерства юстиції України процесуальних строків, визначених Законом України «Про виконавче провадження», що становить об'єктивну сторону службової бездіяльності.

11.12.2018 від відповідача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому такий просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Також, до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване тим, що уповноважений представник відповідача не має можливості прибути у дане судове засідання у зв'язку з великою кількістю справ, що призначено до розгляду на 12.12.2018, де є у часником Міністерство юстиції України.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції колегія суддів відмовила у задоволенні даного клопотання та відкладенні розгляду справи, оскільки відсутні будь-які докази, які б свідчили про зайнятість представника Міністерства юстиції України в інших судових засіданнях та доказів того, що у відповідача відсутні будь-які інші представники.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, явка учасників справи у суд апеляційної інстанції не є обов'язковою, та наявних у справі матеріалів достатньо для вирішення справи, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу без представника відповідача.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку позивача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07.08.2017 Окружним адміністративним судом міста Києва виданий виконавчий лист №826/12583/16 щодо виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2017 в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України з 13.07.2017

З метою виконання рішення суду у зазначеній частині позивач неодноразово звертався до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з питання відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до повідомлень державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 19.08.2017, 05.12.2017, 25.04.2018, 25.05.2018 виконавчий документ повертався стягувачу (ОСОБА_2) без прийняття до виконання з різних причин.

29.06.2018 позивач надіслав на адресу заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби Глущенко С.В. заяву від 26.06.2018 про примусове виконання рішення, в тексті якої просив заступника Міністра прийняти до виконання виконавчий лист Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.08.2017 №826/12583/16 та взяти під особистий контроль питання забезпечення примусового виконання судового рішення у зв'язку з відмовою боржника добровільно виконати це рішення суду.

З відзиву на адміністративний позов колегія суддів встановила, що після надходження до Міністерства юстиції України вказаної заяви ОСОБА_2 від 26.06.2018, відповідальним структурним підрозділом відповідно до визначеного Інструкцією з діловодства в Міністерстві юстиції України (що затверджена наказом Міністерства юстиції України 07.06.2018 № 1755/5) порядку організації роботи з документами у Міністерстві була сформована реєстраційно-контрольна картка, встановлено зміст документа та останній спрямований до подальшого опрацювання до відповідного структурного підрозділу, що здійснює примусове виконання рішень судів.

Однак, вважаючи протиправною бездіяльність заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби Глущенко С.В. щодо не здійснення заходів примусового виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №826/12583/17, в частині негайного поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України з 13.07.2017, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Колегія суддів зазначає, що фізична особа наділена правом оскаржити до суду не будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, які на її думку, були вчинені з порушенням вимог закону, а лише ті, що мають безпосереднє відношення до особи, яка подала адміністративний позов.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 №19-рп/2011, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до наведеного в тексті постанови Верховного Суду України від 13.06.2017 у справі № 21-1393а17 правового визначення терміну «протиправна бездіяльність суб'єкта владних повноважень» під такою розуміється зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов'язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб'єкта владних повноважень, були об'єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

З тексту позовної заяви вбачається, що позивач посилається на обставини допущення Міністерством юстиції України, в особі заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби Глущенко С.В., протиправної бездіяльності, що полягає у невжитті заходів з примусового виконання рішення суду за поданою ним заявою від 26.06.2018 про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом норм ст. 6, 7 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №3166-VI Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

Основними завданнями міністерства як органу, що забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох сферах, є: 1) забезпечення нормативно-правового регулювання; 2) визначення пріоритетних напрямів розвитку; 3) інформування та надання роз'яснень щодо здійснення державної політики; 4) узагальнення практики застосування законодавства, розроблення пропозицій щодо його вдосконалення та внесення в установленому порядку проектів законодавчих актів, актів Президента України, Кабінету Міністрів України на розгляд Президентові України та Кабінету Міністрів України; 4-1) забезпечення здійснення соціального діалогу на галузевому рівні; 5) здійснення інших завдань, визначених законами України.

Згідно з п. 1, 11 Положення про Міністерств юстиції України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228, Міністерство юстиції України (Мін'юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мін'юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства та використання електронного цифрового підпису, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації.

Мін'юст очолює Міністр, який призначається на посаду за поданням Прем'єр-міністра України і звільняється з посади Верховною Радою України.

Міністр має першого заступника, заступників, які призначаються на посаду та звільняються з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України відповідно до пропозицій Міністра.

До основних завдань Мін'юсту в т.ч. належить: забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень; забезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень у порядку, встановленому законодавством (п. 3 вказаного Положення).

Мін'юст відповідно до покладених на нього завдань в т.ч.: здійснює контроль за діяльністю державних виконавців; забезпечує функціонування автоматизованої системи виконавчого провадження; надає державним та приватним виконавцям роз'яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень; забезпечує контроль за роботою структурних підрозділів територіальних органів Мін'юсту, що забезпечують здійснення повноважень у сфері примусового виконання рішень (п. 4 вказаного Положення).

Поряд з цим, спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає умови та порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII.

Частиною першою ст. 5 цього Закону встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до норм ст. 6, 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII систему органів примусового виконання рішень становлять: Міністерство юстиції України; органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Відповідно до цього Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Згідно з п. 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, органами державної виконавчої служби є:

- Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень;

- управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень;

- районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції.

Відтак, в розумінні норм Закону України «Про виконавче провадження» вжиття заходів з примусового виконання рішень судів в порядку, визначеному зазначеним Законом, покладено на органи державної виконавчої служби (державних виконавців). Перелік таких органів визначений у п. 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, та Міністерство юстиції України, як центральний орган виконавчої влади, до вказаного переліку не входить.

В силу норм ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби визначений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: 1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; 2) повне найменування (прізвище, ім'я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім'я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; 3) реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); 4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; 5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; 6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Проаналізувавши зміст заяви позивача від 26.06.2018 про примусове виконання рішення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач звернувся до заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби Глущенко С.В. (згідно тексту відзиву на позов, Глущенко С.В. призначено заступником Міністра юстиції України з питань виконавчої служби на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.05.2018 №287-р) в порядку ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», тобто як до державного виконавця, а не у вигляді скарги на дії (рішення, бездіяльність) державних виконавців та/або начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, та/або керівника Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Разом з тим, згідно наказу Міністерств юстиції України від 17.05.2018 №1896/к «Про розподіл повноважень між Міністром, першим заступником Міністра, заступниками Міністра, заступником Міністра з питань європейської інтеграції, заступником Міністра з питань виконавчої служби, заступником Міністра-Уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини» (короткий зміст якого наведений відповідачем у відзиві на позов) та відповідно до положень Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», заступником Міністра з питань виконавчої служби не є державним виконавцем в розумінні вказаних вище законів.

Як свідчать наявні матеріали справи, надіслана позивачем заява від 26.06.2018 про примусове виконання рішення була перенаправлена відповідальним структурним підрозділом Міністерства за належністю до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, та за результатами її розгляду головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. складено повідомлення від 21.09.2018 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, в порядку п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, матеріали справи не містять документальних доказів оскарження позивачем даного та попередньо складених державними виконавцями рішень про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, дій/бездіяльності таких державних виконавців, що стосуються позивача, в досудовому порядку, визначеному ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», шляхом подання письмових скарг, та/чи у судовому порядку, з огляду на що, суд, в межах спірних правовідносин, приходить до висновку про відсутність в діях Міністерства юстиції України як центрального органу виконавчої влади ознак протиправної бездіяльності в частині примусового виконання рішення суду щодо поновлення його на посаді.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України), що в даному випадку відповідачем виконано.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку. що судом першої інстанції вірно прийнято рішення про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи, зазначені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Ю.Ключкович

Судді О.А. Губська

Є.О. Сорочко