Справа № 1340/5895/18
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1340/5895/18
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

11 грудня 2018 року

Суддя Львівського окружного адміністративного суду Качур Р.П. одержала позовну заяву ОСОБА_1 до Жовківської районної адміністрації про визнання протиправним рішення, -

у с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Жовківської районної державної адміністрації Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення Жовківської районної державної адміністрації у Львівській області від 27.08.2018 "Щодо дозволу на реалізацію 1/4 частки квартири АДРЕСА_1".

В обґрунтування позову зазначено, що на виконанні у Жовківському ВДВС ГТУЮ у Львівській області перебуває виконавче провадження № 49996637 про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки 200000,00 грн. моральної шкоди та 43242,14 грн. матеріальної шкоди заподіяної внаслідок вчинення ОСОБА_2 злочину - умисне вбивство.

З матеріалів виконавчого провадження позивачці стало відомо, що у боржника у власності (спільна часткова) є 1/4 квартири по АДРЕСА_1.

Оскільки за адресою майна, що належить боржнику, зареєстроване місце проживання малолітніх дітей, державний виконавець звернулася до голови Жовківської районної державної адміністрації Львівської області з поданням надати дозвіл на примусову реалізацію майна, а саме: 1/4 частки квартири по АДРЕСА_1.

Разом з тим, відповідачем надано відповідь за № 02-29/2954 від 27.08.2018 "Щодо дозволу на реалізацію 1/4 частки квартири АДРЕСА_1", відповідно до якої зазначено, що реалізація цієї частки квартири призведе до звуження обсягу існуючих прав дітей.

Позивач вважає вказаний висновок відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Позивачка зазначила, що малолітні діти, ОСОБА_3 2012 р. н. та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є дітьми ОСОБА_5 - співвласник житла. Тому в разі реалізації частки квартири ОСОБА_2 право користування житлом у малолітніх дітей не припиняється. Оскільки право на житло малолітніх дітей гарантовано зберігається, то нема підстав відмовляти в примусовій реалізації частки квартири.

Насправді, малолітні діти, ОСОБА_3 2012 р. н. та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, там не проживають, що підтверджено актом державного виконавця. Тому право малолітніх дітей порушене не буде.

З 2010 року усі співвласники квартири знали, що може відбутися примусова реалізація частки квартири ОСОБА_2 у зв'язку з вчиненням ним кримінального злочину. Я вважаю, що співвласники квартири спеціально, у 2012 та 2014 роках, зареєстрували місце проживання дітей з метою уникнення реалізації частки квартири божника

Відповідно до ч. 8 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) питання про відкриття провадження в адміністративній справі суддя вирішує протягом п'яти днів з дня надходження до адміністративного суду позовної заяви, заяви про усунення недоліків позовної заяви у разі залишення позовної заяви без руху, або отримання судом у порядку, визначеному частинами третьою - шостою цієї статті, інформації про місце проживання (перебування) фізичної особи.

Згідно з п.п. 3, 6 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим ст.ст. 160, 161, 172 цього Кодексу, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Водночас за приписами п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Судом з'ясовано, що ОСОБА_1 просить визнати протиправним та скасувати лист "Щодо дозволу на реалізацію 1/4 частки квартири АДРЕСА_1" № 02-29/2954 від 27.08.2018, скерованої начальнику Жовківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління, у якому надано висновок про те, що реалізація квартири матиме наслідком звуження майнових прав дітей.

Конституційний Суд України в Рішенні № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні - це акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Органи місцевого самоврядування можуть бути як суб'єктами приватних правовідносин, так і суб'єктами публічних правовідносин. Причому статус державних чи місцевих органів влади визначається виключно нормами публічного права, незалежно від того, які права - цивільні чи публічні вони мають намір реалізувати.

Суд зазначає, що у даній справі спірні правовідносини виникли щодо майнових прав щодо квартири, а саме її 1/4, майнові права у якій станом на момент звернення до суду належать дітям, які у ній зареєстровані/проживають, а у майбутньому можуть перейти до позивачки, тобто із цивільних відносин.

Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснює, а є у даних відносинах органом опіки та піклування (зазначено у першому абзаці листа) та заперечує щодо реалізації квартири, щодо якої виникли спірні правовідносини, оскільки її користувачами є малолітні діти, майнові права яких внаслідок такої реалізації буде порушено (а саме, право користування).

Правовий статус органів опіки та піклування, їх завдання та функції визначено, зокрема, главою 6 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), главою 19 Сімейного кодексу України (далі - СК України), Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 за № 866 (далі - Порядок № 866).

Відповідно до п. 3 Порядку № 866 органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об'єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім'ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Права, за захистом яких звернувся до суду позивач, виникають із майнових відносин щодо квартири, щодо 1/4 якої пропонується здійснити звернення у виконавчому провадженні № 49996637.

Відтак, вказаний спір є не публічним, а приватно-правовим. Держава, юридичні особи публічного права, можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

У цьому випадку той факт, що відповідачем є Жовківська районна державна адміністрація Львівської області, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що спір, який розглядається, не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, а тому його не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, а статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20.07.2016р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №29458/04, №29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v.Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Оскільки вказані питання регламентуються Цивільним процесуальним кодексом України, а спірні правовідносини не відносяться до юрисдикції адміністративного суду, зазначене унеможливлює розгляд цієї справи за правилами КАС України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що спір, з приводу якого позивач звернувся до суду, є цивільно-правовим та підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, а відтак, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

На виконання приписів ч. 6 ст. 170 КАС України суд роз'яснює позивачу, що розгляд такої справи віднесено до компетенції суду загальної юрисдикції за правилами цивільного судочинства.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст.170, ст.ст. 30, 243, 248, 256, 295, пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

у х в а л и л а:

1. У відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Жовківської районної адміністрації про визнання протиправним рішення - відмовити.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати особі, яка подала позовну заяву - невідкладно.

Ухвала про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду у п'ятнадцятиденний строк з дня її складення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд.

Суддя Качур Р.П.