Справа № 752/21286/17
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Файдюка В.В.

Чаку Є.В.

За участю секретаря Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просила:

- визнати неправомірними дій та скасувати рішення суб'єкта владних повноважень - Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 48327/03 від 07.09.2017 р. щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити призначення ОСОБА_3 пенсії за вислугу років;

- зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплачувати з 06.07.2017 року ОСОБА_3 пенсію за вислугу років, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, без обмеження граничного розміру та обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, відповідно до довідки прокуратури м.Києва від 05.09.2017 р. № 18/307, а також стягнення судових витрат.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві) щодо відмови ОСОБА_3 у призначенні пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві (, м.Київ, вул.Бульварно-Кудрявська, 16) призначити ОСОБА_3 пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру» з 06.09.2017 р., виходячи з розрахунку 90 % від суми місячного заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи відповідно до довідки прокуратури м.Києва від 05.09.2017 р. № 18/307, без обмеження її максимальним розміром.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2018 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві.

02 листопада 2018 року до суду апеляційної інстанції від позивача - ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким вона підтримує позицію суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 06.09.2017р. ОСОБА_3 звернулася до Правобережного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві) із заявою про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.91р. № 1789-XII.

Листом від 07.09.2017 р. № 48327/03 відповідач відмовив у призначенні пенсії за вислугу років, з посиланням на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.15р. №213, з тих підстав, що з 01.06.2015р. пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру» не призначаються. Також, вказав на відсутність стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, відповідно до положень ст.86 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на момент призначення пенсії.

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

На час звернення позивача із заявою щодо призначення пенсії за вислугу років правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначалися Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.16 Закону №1697-VII, незалежність прокурора забезпечується належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора.

Згідно з ч.1 ст.86 Закону №1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців.

Таким чином, станом на дату звернення позивача до відповідача необхідними умовами для призначення пенсії за вислугу років були: а) стаж за вислугу років - 23 роки 6 місяців; б) стаж на посадах прокурорів - 13 років 6 місяців.

Частиною 6 статті 86 Закону №1697-VII встановлено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів, військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Відповідно до ч.2 ст.86 Закону №1697-VII, пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Дослідженням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3 з 01.09.1992 р. по 01.08.1997 р. навчалася на економіко-правовому факультеті Донецького державного університету.

В подальшому позивач займала наступні посади:

- з 17.01.1997 р. по 03.03.1997 р. працювала стажистом на вакантній посаді старшого помічника прокурора Амвросіївського району Донецької області;

- з 04.03.1997 р. по 13.10.1997 р. працювала стажистом на вакантній поаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів спеціальними підрозділами по боротьби з організованою злочинністю прокуратури Донецької області;

- з 13.10.1997 р. по 04.12.1997 р. працювала стажистом на вакантній посад помічника прокурора Ворошиловського району м.Донецька;

- з 04.12.1997 р. по 19.06.1998 р. працювала помічником прокурора Ворошиловського району м.Донецька;

- з 19.06.1998 р. по 13.06.2012 р. працювала старшим помічником прокурора Ворошиловського району м.Донецька;

- з 13.06.2012 р. по 06.09.2012 р. працювала старшим прокурором прокуратури Ворошиловського району м.Донецька;

- з 10.09.2012 р. по 24.07.2015 р. - старший прокурор прокуратури Голосіївського району м.Києва;

- з 24.07.2015 р. по 15.12.2015 р. - прокурор прокуратури Голосіївського району м.Києва;

- з 15.12.2015 р. по 11.09.2017 р. - прокурор Київської місцевої прокуратури № 1 м.Києва.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про вищу освіту», університет - багатогалузевий (класичний, технічний) або галузевий (профільний, технологічний, педагогічний, фізичного виховання і спорту, гуманітарний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) вищий навчальний заклад, що провадить інноваційну освітню діяльність за різними ступенями вищої освіти (у тому числі доктора філософії), проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність.

Зважаючи на норми чинного законодавства, колегія суддів зауважує, що до стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру», має бути зараховано половину строку навчання у вищому навчальному закладі - Донецькому державному університеті в період з 01.09.1992 р. по 01.08.1997 р., а відтак знаходить обґрунтованими твердження позивача про те, що стаж роботи позивача в органах прокуратури на день її звернення із заявою про призначення пенсії становить 20 років 7 місяців 20 днів, а загальний стаж роботи - більше 24 років.

Проте, колегія суддів знаходить необґрунтованими доводи позивача щодо недопущення звуження обсягу досягнутих соціальних гарантій шляхом внесення змін до законодавства.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15 липня 2015 року визначалися Законом № 1789-ХІІ. Відповідно до статті 50-1 цього Закону, позивачу призначено пенсію.

Частиною першою статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ визначено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих, прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80% від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90% місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Згідно частини другої статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Дана редакція Закону № 1789-ХІІ була чинною на момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України.

При цьому, колегія суддів враховує, що на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1789-XII та положення щодо призначення пенсій, відповідно до його норм, втратили чинність.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, заяву про призначення пенсії за вислугу років до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві позивач подав саме в період, коли втратили чинність норми ст.50-1 Закону №1789-ХІІ, на підставі яких призначалися пенсії за вислугу років працівникам прокуратури.

Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Даючи оцінку вищезазначеним аргументам, у спірних правовідносинах необхідно виходити з позиції Конституційного Суду України, наведеній у пункті 2 мотивувальної частини рішення у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року №1-7/99, викладеної стосовно дії загально-правового принципу норми права у часі. Згідно з позицією Конституційного Суду України дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним, чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні від 3 жовтня 1997 року (справа №18/183-97) Конституційний суд України вказав, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

З 15 липня 2015 року введено в дію новий Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ, яким на сьогоднішній день регулюються питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України (стаття 86), а також обмеження щодо виплати та обчислення розміру пенсії, та який є спеціальним законом при вирішенні спірних правовідносин.

Слід також зазначити, що Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ втратив чинність, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини пятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України.

Таким чином, питання щодо наявності у позивача права на пенсійне забезпечення як працівника прокуратури має вирішуватись у відповідності до приписів чинної на час звернення за призначенням пенсії за вислугу років ст.86 Закону №1697-VІІ.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 14.02.2018 (справа №752/20817/16), від 08.06.2018 (справа №308/12260/16-а), від 16.05.2018 (справа №607/14236/16-а), від 15.08.2018 (справа №389/2848/17), від 30.08.2018 (справа №212/7438/16-а(2-а/212/36/17).

Водночас, щодо посилань скаржника на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213-VIII та скасування з 01.06.2015 р. норм щодо пенсійного забезпечення осіб, пенсії/довічне грошове утримання яких призначалися, відповідно до Закону України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», «;Про статус народного депутата України», колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, який набрав чинності з 01.04.2015 (далі - Закон №213-VIII), у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», «;Про статус народного депутата України», «;Про Кабінет Міністрів України», «;Про судову експертизу», «;Про Національний банк України», «;Про службу в органах місцевого самоврядування», «;Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

На час прийняття Закону №213-VIII та з 01 червня 2015 року до 15 липня 2015 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ, положеннями ст.50-1 якого регулювались питання пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих органів прокуратури України, а відтак, п.5 Прикінцевих положень Закон №213-VIII стосувався положень Закону №1789-ХІІ і саме за нормами вказаного закону призначення пенсії працівникам прокуратури не відповідає законодавчим нормам. Такі мали призначатися відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Водночас, Закон №1697-VІІ було розроблено з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України (CDL-AD (2006)029 від 17 жовтня 2006 року, CDL-AD (2009)048 від 27 жовтня 2009 року, CDL-AD (2012)019 від 15 жовтня 2012 року).

Будь-які зміни до статті 86 Закону №1697-VII щодо відсутності права працівників прокуратури України на звернення до державних органів Пенсійного фонду України на призначення пенсії за вислугу років законодавцем на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії та на час розгляду справи не вносились. Положення Закону №1697-VII не визнані неконституційними та підлягають застосуванню.

Перелік підстав за якими особа не має права на отримання пенсії відповідно до Закону №1697-VІІ, встановлено ч.12 ст.86 Закону №1697-VІІ, де покликання на п.5 Прикінцевих положень Закону №213-VIII відсутнє.

Підсумовуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що для призначення пенсії за вислугу років, працівник органів прокуратури, звертаючись за призначенням пенсії, повинен мати на день звернення вислугу років не менше ніж 23 роки 6 місяців, при цьому, стаж роботи на посадах прокурорів повинен становити не менше 13 років 6 місяців, тоді як суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин Закон України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ в редакції від 12.07.2001 р. та наявність у позивача права на призначення пенсії, відповідно до ст.50-1 Закону №1789-XII, оскільки норми Закону №1789-XIІ в частині пенсійного забезпечення працівників прокуратури втратили свою чинність.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014, п.35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст.1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Зважаючи на обставини даної справи, колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача відсутні «законні сподівання» на призначення пенсії, які могли б підпадати під дію ст.1 Першого протоколу.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.317 КАС України, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції вирішуючи даний публічно-правовий спір порушив норми матеріального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 229, 241, 250, 308, 310, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Файдюк В.В

Чаку Є.В.

Повний текст постанови виготовлено 10.12.2018 р.