Справа № 810/3331/18
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/3331/18 Головуючий у 1-й інстанції: Лисенко В.І.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2018 у справі за адміністративним позовом приватного підприємства «Авентин» до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

ПП «Авентин» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- скасувати податкові повідомлення-рішення № від 18.06.2018 та № від 18.06.2018, винесені Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області на підставі акту №1239/10-36-51-01/36758943 від 06.06.2018 про результати документальної позапланової виїзної перевірки приватно підприємства «Авентин» з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за березень 2018 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2018 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що приватне підприємство «Авентин» відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є юридичною особою з 11.11.2009 (а.с.200-207).

Як платник податків позивач перебуває на обліку у Бориспільському відділенні Броварській ОДПІ Головного управління ДФС у Київській області.

Посадовими особами контролюючого органу проведено документальну позапланової виїзну перевірку ПП «Авентин» з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника у банку за березень 2018 року.

Перевірка проводилась з 18.05.2018 по 01.06.2018 на підставі наказу ГУ ДФС у Київській області від 17.05.2018 № 1061 та направлень від 18.05.2018 №1492 та №1493.

За результатами вказаної перевірки оформлено акт від 06.06.2018 № 1239/10-36-51-01/36758943, яким встановлено порушення позивачем:

- п.198.1, 198.3.,198.6, ст.201, п.200.4 ПК України, в результаті чого безпідставно сформовано податковий кредит по податку на додану вартість, який заявлений до бюджетного відшкодування до декларації за березень 2018 року на суму ПДВ - 16 336,00 грн., та завищено залишок від'ємного значення (рядок 21) на суму ПДВ у розмірі 304 326, 50 грн. (а.с.15).

До зазначеного висновку контролюючий орган дійшов у зв`язку із тим, що згідно довідки управління Броварської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, позивач взаємодіяв з ризиковим контрагентом ТОВ «Торговий дім «Полімер Трейдінг» який є постачальником по 1 ланцюгу постачання ПП «Авентин» - (Поліетилен LLDPE Daelim ХР9200EN), по якому наявне кримінальне провадження № 0000521 від 23.05.2016, зареєстроване за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.258-2 КК України. За результатами аналізу ТОВ «ТД Полімер Трейдінг» та з врахуванням наявного кримінального провадження № 0000521 від 23.05.2016, встановлено ряд постачальників - учасників проходження схемного кредиту, які при здійсненні фінансово- господарських операцій задіяні у схемах мінімізації сплати податків та формування штучного, ризикового податкового кредиту з податку на додану вартість для реального сектору економіки. Тому, відповідно бази даних АІС «Податковий блок» та ЄРПН, проведеного аналізу фінансового - господарської діяльності та з урахуванням довідки наданої ОУ Броварської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, відповідачем ставиться під сумнів законність придбання товарів (послуг), які документально реалізовані по ланцюгу постачання та отримані ПП «Авентин».

На підставі акта перевірки від 06.06.2018 № 1239/10-36-51-01/36758943, відповідачем прийняті наступні податкові повідомлення рішення:

- від 18.06.2018 № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку у розмірі 16 336, 00 грн. та нараховано штрафні санкції на суму 4 084,00 грн. (а.с.61);

- від 18.06.2018 № , яким позивачу було зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 304 326,50 грн. (а.с. 60).

Вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними, та такими що не відповідають нормам чинного законодавства, ПП «Авентин» звернулось до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки формування податкового кредиту та валових витрат за господарськими операціями підтверджено первинною документацією, господарські операції були реальними, у зв'язку з чим є підстави для скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України. Податкові повідомлення-рішення є обґрунтованими, оскільки у ході перевірки встановлено порушення вимог податкового законодавства, що свідчить про заниження позивачем податкових зобов'язань.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, між позивачем та ТОВ «ТД «Полімер Трейдінг» був укладений договір поставки від 17.12.2015 №1712/15ТД, згідно якого ТОВ «ТД «Полімер Трейдінг» зобов'язувався передати, а позивач прийняти та оплатити на умовах, передбачених даним договором товар (партію товару) в кількості, асортименті та по цінах, вказаних в специфікаціях, які є невід'ємною частиною даного договору (а.с.69-74).

На виконання умов договору, сторонами були укладені специфікації.

Перша специфікація від 19.07.2017 № 61, у відповідності до якої, контрагент постачає позивачу поліетилен LLD Daelim ХР9200EN в кількості 2 000 кг. на суму 98 016, 00 грн. (а.с. 75). Поставка товару була здійснена 20.04.2017 та оформлена видатковою накладною від 20.07.2017 № 744 (а.с.76).

З матеріалів справи вбачається, що товар був доставлений на склад позивача перевізником ФОП ОСОБА_2, з яким позивачем було укладено договір на здійснення послуг по автомобільному перевезенню та транспортній експедиції вантажів від 31.12.2015 № АВ-248/15 (а.с 77-80). Транспортування та доставка товару також підтверджується товарно-транспортною накладною від 20.07.2017 № Р744 та актом приймання виконаних робіт від 20.07.2017 № 174 (а.с.82-83).

У подальшому, ТОВ «ТД «Полімер Трейдінг» на адресу ПП «Авентин», у порядку виконання вищевказаного договору та специфікації до нього, було виписано та зареєстровано податкову накладну від 20.07.2017 № 86 на суму 98016,00 грн., (ПДВ - 16 336, 00 грн.) за поліетилен (а.с.84).

Сума податку на додану вартість у розмірі 16 336, 00 грн. по зазначеній податковій накладній включена до складу податкового кредиту до податкової декларації з ПДВ позивача за липень 2017 року, та заявлено до суми відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника у банку за березень 2018 року.

Друга специфікація від 06.03.2018 № 92, згідно якої позивач придбав товар - поліетилен LD 15083-020 Сумгаіт в кількості 7 500 кг на суму 341 280, 00 грн., поліетилен SABIK LDPE HP0323NN 00900 в кількості 5 500 кг. на суму 253 044,00 грн.; поліетилен LD 10803-020 в кількості 4 000 кг. на суму 176 019,00 грн.; поліетилен HDPE MARLEX ТR 144 в кількості 2 750 кг. на суму 127 875,00 грн., всього на суму 898 215, 00 грн. (а.с.91). Поставка товару була здійснена 07.03.2018 та оформлена видатковою накладною від 07.03.2018 № 204 (а.с.92).

Постачання товару на склад позивача здійснено перевізником ПП «АСД-Логістік», з яким позивачем було укладено договір на здійснення послуг по автомобільному перевезенню та транспортній експедиції вантажів № 2101/3 від 21.01.2013 № 2101/3 (а.с.94). Транспортування та доставка товару також підтверджується товарно-транспортною накладною від 07.03.2018 № Р204 та актом приймання виконаних робіт від від 07.03.2018 № АС-0000235 (а.с. 93,99).

У відповідності до третьої специфікації від 13.03.2018 № 93, позивач придбав товар - поліетилен LD 15083-020 Сумгаіт в кількості 7 500 кг. на суму 341 280,00 грн.; поліетилен LD 10803-020 в кількості 3 000 кг. на суму 129 024,00 грн.; поліетилен HDPE MARLEX ТR 144 в кількості 2 000 кг. на суму 91 008,00 грн., а всього товару на суму 561 312, 00 грн. (а.с.124).

Поставка товару була здійснена 14.03.2018 та оформлена видатковою накладною від 14.03.2018 № 229 (а.с.125), а поставка товару на склад позивача була здійснена перевізником ПП «АСД-Логістік», що підтверджується оформленою товарно-транспортною накладною від 14.03.2018 №Р229 (а.с.126) та актом приймання виконаних робіт від 14.03.2018 № АС-0000249 (а.с.127).

Також, на підставі специфікації від 16.03.2018 № 95, позивач придбав товар - поліетилен SABIK LDPE HP0323NN 00900 в кількості 4 000 кг. на суму 183 216,00 грн.; поліетилен LD 15083-020 Сумгаіт в кількості 4 000 кг. на суму 183 216, 00 грн., а всього товару на суму 366 432, 00 грн (а.с.137).

З матеріалів справи вбачається, що поставка товару була здійснена 16.03.2018 та оформлена видатковою накладною від 16.03.2018 № 241 (а.с.138).

Товар був доставлений на склад позивача перевізником ПП «АСД-Логістік», доставка здійснювалась за рахунок ТОВ «ТД «Полімер Трейдінг» згідно визначеної в п.5 цієї специфікації умови доставки. Транспортування продукції оформлено товарно-транспортною накладною № Р241 від 16.03.2018 (а.с.139).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось відповідачем, ТОВ «ТД «Полімер Трейдінг» на адресу ПП «Авентин», у порядку виконання вищевказаного договору та специфікацій № 92,93,95, було виписано та зареєстровано наступні податкові накладні:

1) від 07.03.2018 № 11 на суму 898 215, 00 грн. (ПДВ - 149 702, 50 грн.) за поліетилен (а.с. 100);

2) від 14.03.2018 № 28 на суму 561 312, 00 грн. (ПДВ - 93 552, 00 грн.) за поліетилен (а.с.128);

3) від 16.03.2018 № 38 на суму 366 432,00 грн. (ПДВ - 61 072, 00 грн.) за поліетилен (а.с. 38).

Суми податку на додану вартість у загальному розмірі 304 326, 50 грн. по вищезазначеним податковим накладним включено до складу податкового кредиту до податкової декларації з ПДВ позивача за березень 2018 року.

Відповідно до підпункту 14.1.27, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об'єкт оподаткування податком на прибуток визначений у статті 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Склад витрат і порядок їх визначення закріплений в статті 138 зазначеного Кодексу. Зокрема, згідно з пунктом 138.1 статті 138 цього Кодексу, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Нормою підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України передбачено, що витрати операційної діяльності включають в себе собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Зокрема, згідно з підпунктами 138.8, 138.4 статті 138 ПК України, собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат (вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат); прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

При цьому, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно абзацу першого пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Із наведеного нормативного регулювання випливає, що витрати позивача, понесені у зв'язку із придбанням товарів чи послуг, належать до категорії витрат, що формують собівартість реалізованих товарів, робіт, послуг і зменшують оподатковуваний дохід платника, якщо вони понесені у процесі реальної господарської діяльності, яка документально підтверджується (дані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, що наведена в його постанові від 14.03.2017 № 21-1513а16 (справа № 826/20366/13-а).

Відповідно до норм підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, підпункту «а» пункту 198.1, пункту 198.2 статті 198 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

У даній податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, перелік яких наведений у пункті 201.1 статті 201 ПК України.

Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема це: відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

За приписами норм пункту 44.1 і пункту 44.3 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Таким чином, враховуючи викладені законодавчі норми, для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум податку, сплачених у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги), необхідні первинні документи (податкові накладні, видаткові накладні, акти здачі-прийняття товару тощо), оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Закон України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ст. 2).

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16 вищевказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Колегія суддів зазначає, що позивачем надано суду документи первинного обліку, що містять всі необхідні реквізити, належним чином підписані та скріплені печатками сторін і не суперечать законодавчим та нормативним актам, а отже доведено факт реального виконання умов договорів, що надає йому право на формування податкового кредиту та валових витрат по господарських операціях з зазначеними вище контрагентами.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що податковий орган в акті перевірки не ставив під сумнів достовірність даних, які містять первинні бухгалтерські документи позивача, а також не зазначав про невідповідність первинних бухгалтерських документів вимогам чинного податкового законодавства, однак, і не взяв їх до уваги, при прийнятті оскаржуваного рішення.

Посилання апелянта на кримінальне провадження № 0000521 не може бути доказом протиправності та незаконності дії контрагента та його посадових осіб у відношеннях з позивачем, і як наслідок цього, стати підставою для визнання операцій з ним нереальними та незаконними, оскільки сам по собі факт порушення кримінальної справи та матеріали досудового слідства не можуть слугувати належним доказом безтоварності (фіктивності) вчинених операцій до часу винесення вироку у такій кримінальній справі.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що кримінальне провадження № 0000521 було закрите 29.11.2016 у зв'язку з відсутністю складу злочину на підставі п. 2.ч. 1.ст. 284 КПК України.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про протиправність прийняття Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 18.06.2018 № та № та наявність підстав для їх скасування, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2018 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 10.12.2018.

v