Справа № 826/5749/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 грудня 2018 року № 826/5749/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Грузії ОСОБА_2
до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Грузії ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2) з позовом Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - ГУ ДМС України в м. Києві), в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення ГУ ДМС України в м. Києві про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати ГУ ДМС України в м. Києві поновити громадянину Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідку від 14.04.2010 серії НОМЕР_1 на постійне проживання в Україні, видану ГУ ДМС України в м. Києві.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу позивачу на імміграцію, який йому не надавався, оскільки позивач прибув до України на початку 1990 років, тоді як Закон України «Про імміграцію» прийнято лише 07.06.2001, тому в силу положень пункту 4 Прикінцевих положень цього Закону набуття позивачем дозволу на імміграцію не передбачало окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень та, в свою чергу, зумовило отримання позивачем посвідки на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію. Відтак, неможливо скасувати те, що не видавалося чи не оформлялося.

Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач не запрошував позивача для надання пояснень, що стосуються його прийняття. Позивача взагалі не повідомлено про розгляд питання щодо прийняття цього рішення, чим порушено його право на надання відповідних пояснень та не узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який в своїх рішеннях неодноразово наголошував на важливості забезпечення особі права на особисту присутність під час розгляду питання, яке стосується її прав і свобод. У цьому контексті у позовній заяві міститься посилання на рішення Європейського суду з прав людини від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України», в якому Суд наголошує, що принцип рівності сторін як один із складників ширшої концепції судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Також позивач стверджує про недотримання відповідачем процедури прийняття оскаржуваного рішення з огляду на відсутність доказів щодо направлення його проекту до ДМС України, відповідно до вимог, що містяться в листі ДМС України від 20.12.2013.

Отже, згідно з доводами позивача оскаржуване рішення прийняте відповідачем з порушенням нормативно встановленого порядку, з неповним з'ясуванням всіх обставин справи, з порушенням вимог законодавства, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у письмовому відзиві та його представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, стверджуючи про його необґрунтованість, оскільки оскаржуване рішення прийняте за наявності на те визначених законом підстав та в порядку, визначеному законодавством.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд, з урахуванням наявних клопотань, завершив розгляд справи у порядку письмового провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Грузії, прибув до України з Автономної Республіки Абхазія Грузії на початку 1990 років разом з батьками у малолітньому віці та з цього часу проживає постійно.

Постійне проживання в Україні дозволено на підставі посвідки на постійне проживання від 14.04.2010 серії НОМЕР_1 на постійне проживання в Україні, виданої ГУ ДМС України в м. Києві.

В паспорті позивача НОМЕР_2, виданого 15.01.2008 Посольством Грузії в Україні, міститься відмітка УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві про дозвіл на постійне проживання в Україні з 27.02.2010.

Доцільно зауважити, що постановою від 28.03.2011 №346 «Про ліквідацію урядових органів» Кабінет Міністрів України ліквідував Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб (далі - ДДГІРФО) МВС України. На підставі указаної постанови Кабінету Міністрів України ліквідовано було й УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві.

Відповідно до Указу Президента України від 06.04.2011 №405 «Питання Державної міграційної служби України» створено Державну міграційну службу України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 №658 утворено територіальні органи Державної міграційної служби України, якою вирішено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної міграційної служби за переліком згідно з додатком та зобов'язано Міністерство внутрішніх справ до врегулювання питання щодо організації діяльності територіальних органів Державної міграційної служби, що утворюються згідно з пунктом 1 цієї постанови, вжити заходів до їх розміщення у приміщеннях територіальних органів та підрозділів Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб урядового органу, який діяв у системі Міністерства внутрішніх справ, що ліквідуються.

Підпунктом 33 пункту 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360, (далі -Положення №360), встановлено, що Державна міграційна служба України (далі - ДМС, ДМС України) відповідно до покладених на неї завдань здійснює відповідно до закону державний контроль за дотриманням законодавства у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів у передбачених законодавством випадках, притягає порушників до адміністративної відповідальності.

Згідно з підпунктом 6 пункту 6 Положення №360 до основних завдань ДМС України віднесено прийняття рішення про видачу дозволу на імміграцію, відмову в його видачі та скасування такого дозволу.

Відповідно до пункту 7 вказаного Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Отже, після ліквідації Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб його повноваження став виконувати створений центральний орган виконавчої влади - Державна міграційна служба України, а повноваження ліквідованого УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві - територіальний орган ДМС України - ГУ ДМС України в м. Києві.

20.11.2017 до ГУ ДМС України в м. Києві надійшло подання Управління карного розшуку Головного управління національної поліції в Київській області від 17.11.2017 №5115/109/14102-17 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Грузії ОСОБА_2

Подання вмотивоване тим, що вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.04.2016, який набрав законної сили, громадянина Грузії ОСОБА_2 засуджено за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України до 3 років позбавлення волі, що свідчить про те, що він, перебуваючи в Україні не дотримується законодавства України, що призводить до дестабілізації та погіршення криміногенної обстановки в Україні та порушень громадського порядку.

За результатами розгляду цього подання відповідальними посадовими особами ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок від 06.12.2017, на підставі якого відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, видане громадянину Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, виданого йому 27.02.2010.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.

Статтею 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України «Про імміграцію».

За містом статті 1 цього Закону:

- імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

- іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

- дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з абзацом 2 пункту 4 Прикінцевих положень Закону «Про імміграцію», вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які змушені були залишити місця постійного проживання в Автономній Республіці Абхазія Грузії, прибули в Україну, одержали в установленому порядку тимчасову довідку і прожили в Україні не менш як п'ять років, і звернулися із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Відповідно до останнього абзацу пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», особам, зазначеним у цьому пункті, посвідка на постійне проживання видається за їх заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію, проте на них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону по імміграцію.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу надано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», тобто позивач набув дозволу на імміграцію без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень, а в силу дії закону, у зв'язку з чим надано посвідку на постійне місце проживання безстроково.

З урахуванням викладеного суд критично сприймає доводи, викладені в позовній заяві, стосовно того, що позивачу надано посвідку на постійне проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію в Україну, мотивовані відсутністю відповідних дій чи рішень суб'єкта владних повноважень щодо надання такого дозволу, оскільки такий дозвіл він отримав в силу закону.

Водночас суд не погоджується з обґрунтуванням позовних вимог неможливістю скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну за відсутності вчинення безпосередньо відповідачем дій чи прийняття рішення щодо надання дозволу позивачу на імміграцію, оскільки наведене не узгоджується з останнім абзацом пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», відповідно до якого на осіб, зазначених у цьому пункті, поширюється чинність статей 12-15 вказаного Закону.

Так, згідно з приписами підпунктів 2 та 3 статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили і дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Дійсно, як зазначено в позові, ГУ ДМС України в м. Києві безпосередньо не вчиняло дій та не приймало рішення стосовно надання позивачу дозволу на імміграцію в України.

Судом встановлено, що не вчиняло такі дії та не приймало рішення й УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві, яке надало позивачу посвідку про постійне проживання в Україні від 14.04.2010 серії НОМЕР_3 та проставило в його паспорті від 15.01.2008 НОМЕР_2, виданого Посольством Грузії в Україні, відмітку про дозвіл на постійне проживання в Україні з 27.02.2010.

Така відмітка в паспорті свідчить про надання позивачу в силу дії закону дозволу на імміграцію в Україну з 20.07.2010.

Беручи до уваги повноваження ГУ ДМС України в м. Києві як територіального органу ДМС України щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію та скасування такого дозволу, а також те, що названий суб'єкт владних повноважень продовжив виконання функцій ліквідованого УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві, який відміткою у паспорті засвідчив про надання позивачу в силу закону з 20.07.2010 дозволу на імміграцію в Україну, суд дійшов за можливе в контексті статті 12 та абзацу останнього пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» визначити ГУ ДМС України в м. Києві як орган, що видав позивачу дозвіл на імміграцію в Україну.

Відповідно до абзацу другого пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 22 Порядку №1983 передбачено, що у разі, коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

З огляду на вищевикладене Управління карного розшуку Головного управління національної поліції в Київській області обґрунтовано звернулось до відповідача із поданням від 17.11.2017 №5115/109/14102-17 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Грузії ОСОБА_2

Згідно з пунктом 23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

За змістом пункту 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - Порядок №251), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 №251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

Згідно з пунктом 19 Порядку №251 посвідка на тимчасове проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, зокрема, у разі, коли іноземця та особу без громадянства засуджено в Україні до позбавлення волі.

За результатами опрацювання вищевказаного подання Управління карного розшуку Головного управління національної поліції в Київській області відповідачем складено проект висновку та проект рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Грузії ОСОБА_2, копію якого направив на погодження до ДМС України.

Як встановлено судом, необхідність направлення матеріалів справи про скасування дозволу на імміграцію разом з проектом відповідного рішення для його погодження запроваджена з 01.01.2014 відповідно до листа ДМС України від 20.12.2013 №8/10178/2.1-13, адресованого начальникам ГУ (У) ДМС України в областях, АР Крим, в м. Києві та м. Севастополі, з метою недопущення в подальшому порушень при прийнятті рішення про скасування дозволів на імміграцію в Україну.

Відповідачем дотримано цю вимогу, хоча суд звертає увагу, що указаний лист ДМС України не є актом законодавства, носить рекомендаційний характер, тому не підлягає застосуванню судом під час вирішення даного спору.

Судом також встановлено, що листом від 29.11.2017 №8.1-2626/8.1.1-17 ДМС України повідомила про підтримання вищевказаного проекту висновку та рекомендувала його до затвердження.

З урахуванням викладеного першим заступником начальника ГУ ДМС України в м. Києві Войналовичем М.В. 06.12.2017 затверджено висновок про розгляд матеріалів щодо скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Грузія ОСОБА_2

У висновку зазначено, що підстави, передбачені пунктами 2 та 3 статті 12 Закону України «Про імміграцію», відображені в поданні Управління карного розшуку Головного управління національної поліції в Київській області від 17.11.2017 №5115/109/14102-17, знайшли своє підтвердження, у зв'язку з чим ГУ ДМС України в м. Києві рекомендовано:

- скасувати рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 27.02.2010 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Грузія ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню, видану на підставі цього дозволу посвідку від 14.04.2010 серії НОМЕР_3 на постійне проживання в Україні;

- надіслати до ДМС України та АДПС України інформацію про скасування дозволу на імміграцію та визнання недійсною посвідки на постійне проживання.

Суд погоджується з висновком відповідача щодо наявності підстав, визначених пунктами 2 та 3 статті 12 Закону України «Про імміграцію» з огляду на те, що вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.04.2016 у справі №344/29547/13-к, який згідно з інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15.08.2016, громадянина Грузії ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі, а вчинення ним цього злочину, у свою чергу, дає обґрунтовані підстави стверджувати, що поведінка позивача становить загрозу громадському порядку в Україні і скасування йому дозволу на імміграцію узгоджується з метою забезпечення охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відтак, на підставі указаного висновку відповідач обґрунтовано прийняв рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Грузія ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, наслідком якого є скасування наданої йому посвідки на постійне проживання в Україні.

При цьому не заслуговують на увагу доводи, викладені в позовній заяві, стосовно порушення відповідачем права позивача надати пояснення у зв'язку з розглядом відповідачем питання про скасування дозволу на імміграцію без його запрошення для надання пояснень, оскільки такі доводи спростовуються пунктом 23 Порядку №1983, за змістом якого ДМС України, територіальні органи і підрозділи при вивченні подання щодо скасування дозволу на імміграцію лише у разі потреби запитують додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Разом з тим, сама по собі відсутність пояснень позивача щодо виявлених відповідачем підстав для скасування наданого йому дозволу на імміграцію в Україну, за висновком суду, жодним чином не має впливу на спростування встановленого факту щодо його засудження до трьох років позбавлення волі відповідно до вироку суду, що набрав законної сили, а також на спростування факту щодо порушення ним у зв'язку з ухваленням цього вироку громадського порядку.

Також суд не погоджується з викладеними у позовній заяві доводами стосовно відсутності у зв'язку з прийняттям відповідачем рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію до України справедливого балансу між інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав позивача як конкретної особи, а також стосовно того, що втручання відповідача в права позивача не є пропорційним, становить надмірний тягар для нього, тобто іншими словами не забезпечує «справедливий» баланс між інтересами особи та суспільства. В обґрунтування таких доводів позивач посилається на рішення Європейського суду з прав людини «Беєлер проти Італії» та «Інтерсплав проти України».

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до прав особи, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень.

Безперечно, що прийняття відповідачем рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну зумовлює настання для нього негативних наслідків, якщо таке рішення не буде скасоване в установленому порядку.

Так, відповідно до частин першої та третьої статті 13 Закону України «Про імміграцію особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка мала до його надання статус біженця в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Суд вважає, що відповідачем дотримано один з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме принцип пропорційності, який, у свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень, оскільки прийняття такого рішення є виправданим необхідністю досягнення важливіших цілей, а саме дотримання правопорядку в Україні, захисту прав, здоров'я та майна громадян України.

При цьому заслуговує на увагу, що, окрім вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.04.2016 у справі №34/20547/13-к, Дніпровським районним судом м. Києва стосовно позивача ухвалено вирок від 08.08.2014 у справі №755/8258/14-к, (інформація щодо оскарження якого та набрання ним законної сили в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня, але з ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 12.10.2015 у справі № 754/11188/15-к можна дійти висновку, що рішення набрало законної сили, так само з ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 18.09.2014 № 755/8258/14-к про роз'яснення) відповідно до якого ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, однак на підставі статті 75 цього ж Кодексу звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік. Зі змісту цього вироку вбачається, що ОСОБА_2 був неодноразово засуджений, мав непогашену судимість, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, повторно вчинив умисний корисливий злочин (кримінальне правопорушення).

Факти неодноразового засудження ОСОБА_2 вбачаються з ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 30.12.2013 №755/31997/13-к, відповідно до якої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Гань Сухумської області Грузії, грузин, громадянин Грузії, освіта середня, не працюючий, неодружений, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, раніше судимий: 28.01.2005 року Оболонським районним судом м. Києва за частинами третьою і четвертою статті 185, статті 70 Кримінального кодексу України до 3 років позбавлення волі; 14.01.2010 року Івано-Франківським міським судом за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України до 2 років позбавлення волі.

Крім того, у ході судового розгляду справи судом не здобуто доказів стосовно працевлаштування позивача Україні, його перебування у шлюбі та наявності у нього дітей, тому скасування дозволу на імміграцію не матиме наслідком зміни способу життя його родини.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які б спростували доводи відповідача, позивач під час розгляду справи не надав.

За наведених обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Грузії ОСОБА_2 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко