Справа № 1240/2727/18
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року справа №1240/2727/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Шишова О.О., Блохіна А.А., секретар судового засідання Романченко Г.О., за участі представника відповідача Шуваєвої Т.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сватівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2018 року (повне судове рішення складено 17 жовтня 2018 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 1240/2727/18 (суддя в І інстанції Чернявська Т.І.) за позовом ОСОБА_2 до Сватівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання бездіяльності та рішення протиправними й дискримінаційними, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Сватівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі - відповідач, Сватівське відділення) про визнання бездіяльності та рішення протиправними й дискримінаційними, зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є пенсіонером та отримувачем щомісячних страхових виплат внаслідок часткової втрати працездатності. У зв'язку з розпочатою антитерористичною операцією на сході України позивачу з грудня 2014 року припинено виплату страхових внесків за місцем його проживання в АДРЕСА_1 внаслідок неможливості доставки грошей на тимчасово окуповану територію. Тому, 18 січня 2016 року позивач став на облік як внутрішньо переміщена особа в смт. Білокуракине, про що отримав довідку від 18 січня 2016 року № НОМЕР_1, яка діє до 31 грудня 2054 року. На підставі наданих документів 22 лютого 2016 року Старобільським відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Луганській області розпочато виплату страхових виплат позивачу шляхом перерахування коштів на його банківський картковий рахунок, який останній використовує як накопичувальний.

23 листопада 2017 року з метою з'ясування залишку коштів на своєму рахунку, позивач зателефонував на гарячу лінію АТ «Ощадбанк» та дізнався, що зарахування страхових виплат на його рахунок припинилося у травні 2017 року.

29 листопада 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання інформації. Листом від 12 грудня 2017 року за № 03/660 відповідач повідомив позивача, що він перебуває на обліку у відділенні з 22 лютого 2016 року, страхові виплати позивачу припинені з 19 травня 2017 року у зв'язку з відмовою в призначенні відповідних соціальних виплат згідно з протоколом засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Білокуракинської районної державної адміністрації від 19 травня 2017 року № 33.

Позивач вважає дії щодо припинення виплати страхових виплат протиправними та дискримінаційними.

З посиланням на норму частини першої статті 46 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», якою передбачено, що виплата страхових виплат припиняється: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством, позивач вважає, що припинення виплати страхових виплат відповідачем з 19 травня 2017 року є протиправним, а тому він звернувся з цим позовом до суду і є підстави задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

З урахуванням положень статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати» просив зобов'язати відповідача виплатити утворену заборгованість по страхових виплатах з травня 2017 року з урахуванням компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, отже просив суд:

- визнати з 19 травня 2017 року бездіяльність та рішення Сватівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області щодо не вчинення дій з виплати раніше призначених довічно ОСОБА_2 страхових виплат протиправними та дискримінаційними;

- зобов'язати Сватівське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області поновити щомісячні страхові виплати та виплатити з 19 травня 2017 року виниклу заборгованість із страхових виплат ОСОБА_2 та виплатити з 01 липня 2017 року компенсацію за втрату частини доходів, нараховану по місяць, в якому буде проводитись виплата заборгованості із страхових виплат.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволені частково, внаслідок чого визнано протиправною та скасовано постанову відповідача від 24 травня 2017 року № 1218/8306.3/8306/15 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_2 з 19 травня 2017 року, визнано протиправною та скасовано постанову відповідача від 24 травня 2017 року № 1218/8306.3/16 про зняття з обліку потерпілого, визнано протиправною та скасовано постанову від 24 травня 2017 року № 1218/8306.3/8306/17 про зняття з обліку страхового випадку, зобов'язано відповідача поновити ОСОБА_2 з 19 травня 2017 року виплату раніше призначеної щомісячної страхової виплати, а також виплатити заборгованість з щомісячних страхових виплат, що виникла за період їх несплати, починаючи з 19 травня 2017 року, на рахунок, відкритий у публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України». У задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та дискримінаційною бездіяльності та зобов'язання виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати страхових виплат відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначені доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, зокрема, апелянт наголошує, що з 19 травня 2017 року позивачу припинено виплату страхових коштів на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Білокуракинської районної державної адміністрації, викладеного у протоколі засідання комісії від 19 травня 2017 року № 33. Підставою припинення виплати страхових коштів зазначено підпункт 4 пункту 12 постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», посилаючись на статтю 12 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», підпункт 4 пункту 12, пункти 13, 14, 18 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365, апелянт зазначає, що оскільки довідка внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2 скасована, позивач з заявою про продовження страхових виплат до органів Фонду соціального страхування не звертався, він не набув права на щомісячні страхові виплати. Зауважує, що дії та вимоги органів Фонду соціального страхування України є правомірними, законними та жодним чином не направлені на звуження чи скасування прав громадян.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Позивач до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 15 лютого 2016 року звернувся до Старобільського відділення з заявою про виплату раніше призначеної страхової виплати за період з 01 червня 2014 року по 31 грудня 2015 року та продовження раніше призначеної страхової виплати безстроково (арк.спр.90).

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18 січня 2016 року № НОМЕР_1, виданої управлінням соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації, фактичним місцем проживання позивача є АДРЕСА_2 (арк.спр.16, 92).

Управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації Луганської області листом від 24 вересня 2018 року за № 4271 повідомило, що довідка внутрішньо переміщеної особи на ім'я ОСОБА_2 скасована рішенням начальника управління соціального захисту населення райдержадміністрації № 851 (арк.спр.98).

Постановою відповідача від 22 лютого 2016 року № 1218/8306/8306/10 позивачу продовжено раніше призначену щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку, в розмірі 1132,23 грн. з 01 лютого 2016 року безстроково (арк.спр.89).

Постановою відповідача від 22 лютого 2016 року № 1218/8306/13 за заявою позивача від 15 лютого 2016 року вирішено всі страхові виплати по справі провадити шляхом перерахування на особовий рахунок в уповноваженому відділенні АТ «Ощадний банк України» (арк.спр.86).

Постановою відповідача від 29 березня 2017 року № 1218/8306.3/8306/14 позивачу з 01 березня 2017 року безстроково призначено перераховану щомісячну грошову суму в розмірі 1399,44 грн. (арк.спр.85).

На підставі витягу з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 19 травня 2017 року № 33, яким позивачу відмовлено в призначенні (відновленні) відповідних соціальних виплат відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» через надання завідомо недостовірних відомостей (арк.спр.83), Старобільське відділення винесло постанови:

від 24 травня 2017 року № 1218/8306.3/8306/15 про припинення ОСОБА_2 з 19 травня 2017 року щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку, в розмірі 1399,44 грн. у зв'язку з скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з протоколом від 19 травня 2017 року № 33 (арк.спр.82);

від 24 травня 2017 року № 1218/8306.3/16 про зняття з 18 травня 2017 року з обліку справи потерпілого ОСОБА_2 та припинення всіх страхових виплат по справі з 19 травня 2017 року (арк.спр.81);

від 24 травня 2017 року № 1218/8306.3/8306/17 про зняття з 18 травня 2017 року з обліку страхового випадку «профзахворювання» у зв'язку з скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та припинення всіх страхових виплат по страховому випадку з 19 травня 2017 року (арк.спр.80).

Відповідно до довідки Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 01 жовтня 2018 року № 4146/03-1 позивачу виплачені нараховані щомісячні страхові виплати за період з 01 липня 2014 року по 30 листопада 2014 року та з 01 грудня 2014 року по 31 травня 2017 року; остання виплата проведена у травні 2017 року в сумі 1399,44 грн.; заборгованість по страховим виплатам станом на 01 жовтня 2018 року перед позивачем відсутня (арк.спр.97).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Статтею 173 Кодексу законів про працю України регламентовано, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) відповідно до Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я.

Розділом V Закону № 1105-XIV врегульовані питання загальнообов'язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Згідно з частиною першою статті 36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Відповідно до частини сьомої статті 36 Закону № 1105-XIV страхові виплати складаються із:

1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата);

2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого);

3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності;

4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Частиною першою статті 47 № 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:

1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;

2) особам, які мають право на виплати у зв'язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина п'ята статті 47 Закону № 1105-XIV).

Згідно з частинами четвертою, сьомою статті 47 Закону № 1105-XIV виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

Статтею 27 Закону України від 14 січня 1997 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначені підстави припинення виплат і надання соціальних послуг за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням. Так, виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено:

а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості;

б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність;

в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи;

г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов'язків щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування;

д) в інших випадках, передбачених законами.

Частиною першою статті 46 Закону № 1105-XIV регламентовано, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

За положеннями пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-ХІV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами, надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 Закону № 1706-VII, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Водночас частиною першою статті 3 Закону № 1706-VII встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

До жодного з указаних законів не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної особи.

Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» та постанова Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11 грудня 2014 року № 20 «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції» не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, і у сфері спірних правовідносин, врегульованих Законом № 1105-XIV, не можуть застосовуватись.

Відповідно до частини п'ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді даної справи суд враховує висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат (№ рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 76812061).

Оскільки відсутність довідки про взяття на облік позивача як внутрішньо переміщеної особи не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат, скасування такої довідки не є підставою для припинення страхових виплат, а також для зняття з обліку страхового випадку та потерпілого.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що припинення з 19 травня 2017 року виплати позивачу раніше призначеної щомісячної страхової виплати здійснено відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Старобільському районі Луганської області за відсутності підстав, передбачених частиною першою статті 46 Закону № 1105-ХIV, або підстав, передбачених іншим законом, а, отже, постанови відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Старобільському районі Луганської області від 24 травня 2017 року №№ 1218/8306.3/8306/15, 1218/8306.3/16, 1218/8306.3/8306/17 про припинення щомісячної страхової виплати, зняття з обліку потерпілого та зняття з обліку страхового випадку з 19 травня 2017 року є протиправними.

Стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2015 року по справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб'єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов'язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим (№ рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 54398764).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Зважаючи на обставини справи, враховуючи наявність постанов відповідача від 24 травня 2017 року №№ 1218/8306.3/8306/15, 1218/8306.3/16, 1218/8306.3/8306/17 про припинення щомісячної страхової виплати, зняття з обліку потерпілого та зняття з обліку страхового випадку з 19 травня 2017 року, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність з боку відповідача будь-якої бездіяльності. Також судом встановлено, що порушення прав позивача відбулося внаслідок прийняття відповідачем зазначених постанов, а не діями (бездіяльністю), які вчиняє відповідач.

Відповідно, достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправними та скасування таких постанов, а також зобов'язання відповідача до вчинення певних дій.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Також, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обгрунтовано вийшов за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об'єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним, а саме прийняв рішення про визнання протиправиними та скасування постанов відповідача про припинення щомісячної страхової виплати та про зняття з обліку потерпілого та зобов'язання відповідача поновити позивачу з 19 травня 2017 року виплату раніше призначеної щомісячної страхової виплати, а також виплатити заборгованість з щомісячних страхових виплат, що виникла за період їх несплати, починаючи з 19 травня 2017 року.

Відповідно до пункту 1.1 Положення про Сватівське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області, затвердженого наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 24 січня 2018 року № 39-ОД (далі - Положення про Сватівське відділення), Сватівське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області є відокремленим підрозділом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі - Відділення) (арк. спр. 59-63).

Завданням Відділення є реалізація повноважень Управління на території Білокуракинського, Сватівського та Троїцького районів Луганської області (пункт 1.6 Положення про Сватівське відділення).

Підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 Положення про Сватівське відділення встановлено, що Відділення відповідно до покладених на нього завдань здійснює надання соціальних послуг, матеріального забезпечення та страхових виплат застрахованим особам і членам їх сімей в порядку, визначеному правлінням Фонду.

Отже, в межах спірних правовідносин Сватівське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області є належним суб'єктом владних повноважень, на якого має бути покладений обов'язок по відновленню порушеного права позивача на отримання щомісячної страхової виплати.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача виплатити з 01 липня 2017 року компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї частки вимог, а позивачем судове рішення не оскаржене, тому апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення про часткове задоволення позовних вимог з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сватівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 1240/2727/18 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 11 грудня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

Судді А.А. Блохін

О.О. Шишов