Справа № 826/7619/16
Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 826/7619/16

Провадження № 11-571апп18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідачаЗолотнікова О. С.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю.

розглянула в порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» (далі - ПАТ «Альфа-банк») на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року (судді Василенко Я. М., Кузьменко В. В., Шурко О. І.) у справі № 826/7619/16 за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (далі - Нотаріус), третя особа - ПАТ «Альфа-банк», про визнання протиправним і скасування запису та

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Нотаріуса, в якому просив визнати протиправним та скасувати запис у Державному реєстрі іпотек (реєстраційний номер обтяження 7747859) про зміну умов обтяження квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), внесений 27 липня 2012 року відповідачем.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що спірний запис, яким незаконно змінено іпотекодержателя з Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») на ПАТ «Альфа-банк», вчинено з порушенням Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1952-ІV), а саме за відсутності додаткової угоди про внесення змін до договору іпотеки.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 07 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 07 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив: постанову суду першої інстанції скасував та прийняв нову - про задоволення позовних вимог.

Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, ПАТ «Альфа-банк» подало касаційну скаргу, в якій зазначило про порушення цим судом норм матеріального та процесуального права. На думку скаржника, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про задоволення вимог позивача. Крім того, ця справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки позивач оскаржує нотаріальні дії, вчинені нотаріусом, який не є суб'єктом владних повноважень. У зв'язку з викладеним скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі постанову суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що Нотаріус не вчиняв нотаріальні дії з нерухомим майном (спірною квартирою), яке є предметом іпотеки, а тому у нього були відсутні повноваження щодо внесення до Державного реєстру іпотек оскаржуваного запису про зміну умов обтяження квартири. При цьому, на думку позивача, цей спір є публічно-правовим, а тому підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 31 січня 2018 року відкрив касаційне провадження за скаргою ПАТ «Альфа-банк», а ухвалою від 10 травня 2018 року передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме у зв'язку з оскарженням учасником справи судового рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 29 травня 2018 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи згідно з пунктом 3 частини першої статті 345 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Суди попередніх інстанцій установили, що 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0709/0808/45-059, відповідно до умов якого банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 38 тис. доларів США на строк до 15 серпня 2038 року включно на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 0709/0808/45-059-Z-1, відповідно до умов якого іпотекодавець (ОСОБА_3) передає іпотекодержателю (ВАТ «Сведбанк») належне йому на праві власності майно, а саме спірну квартиру.

25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ВАТ «Сведбанк» продав (відступив) права вимоги та передав їх, а ПАТ «Дельта банк» набув права вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за договором від 15 серпня 2008 року № 0709/0808/45-059.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта банк» та ПАТ «Альфа-банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта банк» продав (відступив) права вимоги та передав їх, а ПАТ «Альфа-банк» набув права вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за договором від 15 серпня 2008 року № 0709/0808/45-059.

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року Нотаріус прийняв рішення від 27 липня 2012 року про реєстрацію змін обтяження іпотекою нерухомого майна та вніс зміни до Державного реєстру іпотек, а саме: змінив іпотечний договір № 0709/0808/45-059-Z-1 на договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року та змінив іпотекодержателя з ПАТ «Дельта банк» на ПАТ «Альфа-банк».

Вважаючи таку реєстрацію Нотаріусом змін умов обтяження нерухомого майна неправомірною, ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом.

Обставини справи її учасниками під сумнів не ставляться.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався тим, що підстав для відмови у внесенні оскаржуваного запису до Державного реєстру іпотек у Нотаріуса не було, а тому відповідач під час внесення таких даних діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що спірне рішення прийнято відповідачем за відсутності на те повноважень та без дотримання вимог Закону № 1952-ІV, у зв'язку з чим воно є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України(тут і далі - у редакції, чинній на час постановлення судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцієючи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС Українисуб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС Україниюрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС Українивизначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Як установлено матеріалами справи, виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з рішенням Нотаріуса про державну реєстрацію змін умов обтяження нерухомого майна, а саме спірної квартири, яка є предметом іпотечного договору, та, як наслідок, реєстрації третьої особи - ПАТ «Альфа-банк» як іпотекодержателя цього майна.

Проте заявлені в справі вимоги є похідними при вирішенні судом питання щодо виконання умов договору іпотеки та правомірності набуття третьою особою прав іпотекодержателя.

Таким чином, предметом розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення Нотаріуса як суб'єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки виконання умов цивільно-правової угоди, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції, чинній на час постановлення судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час постановлення судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення; далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Ураховуючи суб'єктний склад цієї справи й те, що спірні правовідносини пов'язані з виконанням умов кредитного та іпотечного договорів, а також договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин, а тому має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

На підставі частини першої статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Оскільки суди попередніх інстанцій розглянули справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування постановлених цими судами рішень із закриттям провадження в адміністративній справі.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 354, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» задовольнити частково.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 серпня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року скасувати, а провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. С. Золотніков

Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

С. В. Бакуліна Н. П. Лященко

В. В. Британчук О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима Л. І. Рогач

В. І. Данішевська І. В. Саприкіна

О. Р. Кібенко О. М. Ситнік

В. С. Князєв В. Ю. Уркевич