Справа № 360/3133/18
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2018-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

10 грудня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3133/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання протиправною та дискримінаційною бездіяльності, стягнення заборгованості по пенсії,

ВСТАНОВИВ:

08.10.2018 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (далі - відповідач, УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області), в якому позивач просить суд: визнати протиправною та дискримінаційною бездіяльність відповідача щодо невиплати заборгованості по пенсії за період з грудня 2015 року по серпень 2018 року та стягнути з відповідача заборгованість по пенсії та компенсацію втрати частини пенсії з січня 2016 року по серпень 2018 року в сумі 172763,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, знаходиться на обліку у відповідача, як пенсіонер за інвалідністю. З грудня 2015 року відповідач припинив виплачувати позивачу пенсію, а з вересня 2018 року виплату пенсії було поновлено, однак заборгованість за період з грудня 2015 року по серпень 2018 року відповідачем не сплачено.

З посиланням на положення Основного Закону України, Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», рішення ЄСПЛ, позивач вважає бездіяльність щодо невиплати пенсії протиправною, дискримінаційною і такою, що порушує його конституційні права.

Ухвалою суду від 12.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та відстрочено позивачу сплату судового збору в сумі 2432,43 грн до ухвалення судового рішення у справі.

09.11.2018 від відповідача надійшов відзив на позов (арк. спр. 18-19), в обґрунтування якого останній послався на таке. Відповідно до листа від 25.07.2018 № 1662/46-02-01 та атестату від 16.12.2016 позивач знаходився на обліку в Індустріальному ОУПФУ м. Харкова. Пенсія ОСОБА_1 була виплачена по 31.12.2015 та його було знято з обліку з 01.01.2016 в зв'язку з закінченням строку МСЕК. До УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області ОСОБА_1 звернувся з заявою щодо запиту пенсійної справи та прийняття його на облік 05.02.2018. 07.08.2018 позивача було взято на облік та поновлено виплату пенсії згідно виписки МСЕК з 01.06.2018 до закінчення дії довідки МСЕК до 01.06.2019.

Відповідно до п. 3 ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" якщо виплату пенсії особі з інвалідністю було припинено у зв'язку з відновленням здоров'я або якщо вона не отримувала пенсії внаслідок нез'явлення на повторний огляд без поважних причин, то в разі наступного визнання її особою з інвалідністю виплата раніше призначеної пенсії поновлюється з дня встановлення інвалідності знову за умови, що після припинення виплати пенсії минуло не більше п'яти років. Якщо минуло більше п'яти років, пенсія призначається знову на загальних підставах.

УПФУ в Станично-Луганському районі поновило виплату пенсії ОСОБА_1 згідно довідки МСЕК з 01.06.2018, тому відповідач вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними, необґрунтованими та просив відмовити у їх задоволенні повністю.

Ухвалою суду від 12.11.2018 визначено подальший розгляд даної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні та витребувано додаткові докази по справі.

10.12.2018 від позивача надійшов відзив на заперечення, в обґрунтування якого останній послався на таке. Позивач змушений був поїхати до місця своєї реєстрації, де через загострення хвороби у січні 2016 року опинився у лікарні. Через неможливість виїхати з окупованої території позивач звернувся до МСЕК в «Луганский медицинский центр медико-социальной экспертизы», де після обстеження отримав довідку про інвалідність.

У 2017 році хвороба знов загострилась, що підтверджується випискою з історії хвороби. Як тільки позивач отримав можливість опинитись на території України, він звернувся з пакетом документів до відповідача. В червні 2018 року позивач отримав нову довідку, яка підтвердила інвалідність.

Згідно з частиною 3 статті 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі якщо строк повторного огляду медико-соціальної експертизи особою з інвалідністю пропущено з поважних причин або в разі визнання її знову особою з інвалідністю виплата пенсії по інвалідності відновлюється з дня, з якого припинено виплату, до дня повторного огляду, але не більш як за три роки, якщо орган медико-соціальної експертизи визнає її за цей період особою з інвалідністю.

Позивач вважає, що строк повторного огляду медико-соціальної експертизи особою з інвалідністю пропущено з поважних причин, що підтверджується наданими письмовими доказами. Отже, приймаючи до уваги, що з 01.01.2016 по 13.06.2018 пройшло менш, ніж три роки і хвороба нікуди не поділася за цей час, він має право отримати належну пенсію з грудня 2015 року по серпень 2018 року на підставі ч. 3 статті 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (арк. спр. 91).

Позивач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, просив розглядати справу без його участі (арк. спр. 89).

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи положення статті 205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку письмового провадження за наявними матеріалами у справі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов такого.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності, є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями: паспорта громадянина України, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, довідки від 22.01.2018 № НОМЕР_2 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, довідки про доходи позивача від 03.10.2018 (арк. спр. 4-9).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 01.01.2015 по 01.01.2016 було призначено пенсію по інвалідності 3-ї групи загальне захворювання (арк. спр. 45-46).

05.02.2018 позивач звернувся до УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області із заявою про запит його пенсійної справи та прийняття її на облік в зв'язку з переїздом на постійне/тимчасове проживання до Станично-Луганського району (арк. спр. 60).

Відповідачем здійснено запит від Індустріального ОУПФУ м. Харкова пенсійної справи та атестату на ОСОБА_1 (арк. спр. 72-74).

Листом Індустріального ОУПФУ м. Харкова від 25.07.2018 № 1662/46-02-01 на запит УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області від 08.02.2018 № 112-02 надіслано пенсійну справі ОСОБА_1 та атестат про припинення виплати пенсії. Пенсія виплачена по 31.12.2015 та знятий з обліку 01.01.2016 в зв'язку з закінченням строку МСЕК (арк. спр. 59).

Атестатом Індустріального ОУПФУ м. Харкова від 16.12.2016 № 846287 підтверджено, що останню виплату пенсії позивачу здійснено в грудні 2015 року (арк. спр. 58).

Тобто, з 01.01.2016 виплата пенсії ОСОБА_1 зупинена у зв'язку із закінченням строку інвалідності.

26.06.2018 на адресу відповідача надійшов лист Обласної МСЕК від 19.06.2018 № 747, яким на адрес управління направлено виписку із акту огляду МСЕК на ОСОБА_1 (арк. спр. 75).

Згідно з копією розпорядження від 07.08.2018 № 5282 ОСОБА_1 взято на облік та продовжено виплату пенсії по інвалідності з 13.06.2018 по 30.06.2019 на підставі виписки із акту огляду МСЕК від 19.06.2018 № 781260 (арк. спр. 54).

Спірним питанням в даній справі є правомірність дій відповідача щодо непризначення та невиплати пенсії за період з грудня 2015 року по серпень 2018 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини першої статтеі 30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058), визначено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Особам з інвалідністю, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих осіб з інвалідністю провадиться тільки за їх заявою (стаття 34 Закону № 1058).

Відповідно до частини другої статті 35 Закону № 1058 у разі якщо особа не з'явилася в органи медико-соціальної експертизи на повторний огляд у визначений для цього строк, виплата пенсії по інвалідності зупиняється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому вона мала з'явитися на повторний огляд.

Згідно з частиною третьою статті 35 Закону № 1058 у разі якщо строк повторного огляду медико-соціальної експертизи особою з інвалідністю пропущено з поважних причин або в разі визнання її знову особою з інвалідністю виплата пенсії по інвалідності відновлюється з дня, з якого припинено виплату, до дня повторного огляду, але не більш як за три роки, якщо орган медико-соціальної експертизи визнає її за цей період особою з інвалідністю. При цьому якщо під час повторного огляду особи з інвалідністю переведено на іншу групу інвалідності (вищу або нижчу), пенсія за зазначений період виплачується за попередньою групою інвалідності.

Якщо виплату пенсії особі з інвалідністю було припинено у зв'язку з відновленням здоров'я або якщо вона не отримувала пенсії внаслідок нез'явлення на повторний огляд без поважних причин, то в разі наступного визнання її особою з інвалідністю виплата раніше призначеної пенсії поновлюється з дня встановлення інвалідності знову за умови, що після припинення виплати пенсії минуло не більше п'яти років. Якщо минуло більше п'яти років, пенсія призначається знову на загальних підставах.

Органи медико-соціальної експертизи зобов'язані повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду в порядку, встановленому законодавством, про результати повторного огляду осіб, яким призначена пенсія по інвалідності, та про нез'явлення цих осіб на зазначений огляд.

З аналізу положень статті 35 Закону № 1058 слідує, що у разі нез'явлення в органи медико-соціальної експертизи на повторний огляд у визначений для цього строк, виплата пенсії по інвалідності зупиняється. Якщо строк повторного огляду медико-соціальної експертизи особою з інвалідністю пропущено з поважних причин або в разі визнання її знову особою з інвалідністю виплата пенсії по інвалідності відновлюється з дня, з якого припинено виплату, до дня повторного огляду, але не більш як за три роки, та лише в тому випадку, якщо орган медико-соціальної експертизи визнає її особою з інвалідністю в тому числі, за період, за який пропущено строк повторного огляду МСЕ.

Якщо виплату пенсії особі з інвалідністю було припинено внаслідок нез'явлення на повторний огляд без поважних причин, то в разі наступного визнання її особою з інвалідністю виплата раніше призначеної пенсії поновлюється з дня встановлення інвалідності знову за умови, що після припинення виплати пенсії минуло не більше п'яти років.

Як установлено судом, виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено Індустріальним ОУПФУ м. Харкова з 01.01.2016 у зв'язку із закінченням строку інвалідності, та нез'явлення на повторний огляд без поважних причин.

З 13.06.2018 виплату пенсії по інвалідності продовжено управлінням ПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області на підставі виписки із акту огляду МСЕК від 19.06.2018 № 781260 (арк. спр. 54).

Дослідженням виписки із акту огляду МСЕК від 19.06.2018 № 781260 встановлено, що ОСОБА_1 при первинному огляді встановлено третю групу інвалідності з 13.06.2018 (загальне захворювання), інвалідність встановлена до 01.06.2019 (арк. спр. 67-68).

Таким чином, судом також установлено, що Обласною МСЕК при огляді 19.06.2018 ОСОБА_1 не визнано його особою з інвалідністю за період, за який пропущено строк повторного огляду МСЕ, тобто з 01.01.2016 по 19.06.2018.

За таких обставин, відповідачем на виконання абзацу другого частини третьої статті 35 Закону № 1058 правомірно призначено ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 13.06.2018.

Щодо наданої відповідачем довідки до акту огляду МСЕК від 05.09.2016 № 033289 (арк. спр. 96-97), виданої міжрайонною Свердловською МСЕК ЛНР, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої та третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

На підставі викладеного судом не приймається, як доказ по справі, надана позивачем довідка до акту огляду МСЕК від 05.09.2016 № 033289, яка видана міжрайонною Свердловською МСЕК ЛНР, тобто органом, який був створений у порядку, не передбаченому законом.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що з наявних в матеріалах справи доказів судом установлено, що УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області на підставі розпорядження від 07.08.2018 № 5282 продовжено виплату ОСОБА_1 пенсії по інвалідності з 13.06.2018 по 30.06.2019, однак відповідно до протоколу від 19.06.2018 виплата пенсії позивачу у період з червня по серпень 2018 року не здійснювалася (арк. спр. 71).

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 від 09.11.2018, наданої УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області, встановлено, що пенсію по інвалідності ОСОБА_1 почав отримувати лише з вересня 2018 в розмірі 4356,00 грн (арк. спр. 47).

Жодних обґрунтувань щодо невиплати пенсії позивачу за період з 13.06.2018 по 31.08.2018 відповідачем не зазначено.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров'я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Як зазначено в п. 333 цього рішення: "Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації, держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією".

При розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Таким чином, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу заборгованості з пенсії за період з 13.06.2018 по 31.08.2018.

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України", враховуючи наведене позивачу не сплачено заборгованості за минулий період.

Суд вважає таку позицію неприйнятною, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (статті 113, 116, 117 Конституції України) Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IVзазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості по пенсії за період з 13.06.2018 по 31.08.2018, тому належним, правильним та ефективним способом захисту порушеного права в даному випадку є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості з пенсії по інвалідності з 13.06.2018 по 31.08.2018, а також зобов'язання відповідача виплатити позивачу заборгованість з пенсії по інвалідності за період з 13.06.2018 по 31.08.2018.

Щодо вимоги позивача про визнання бездіяльності відповідача дискримінаційною, суд зазначає таке.

За визначенням пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до статті 24 Конституції України, статей 2, 7 Загальної декларації прав людини, статей 2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 14, стаття 1 Протоколу № 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що лише розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах «Карсон та інші проти Сполученого Королівства», «Кьєльдсен, Буск Мадсен і Педерсен проти Данії»). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія «інші ознаки» поширюється винятково на такі ознаки, які за своєї природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід'ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі «Петерка проти Чеської Республіки»).

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

Проте, позивачем не наведено доводів, які б дозволили обґрунтовано припустити, що має місце різниця у ставленні відповідача до пенсіонерів - внутрішньо переміщених осіб через будь-яку наявну в них персональну ознаку, а тому доводи позивача про наявність дискримінаційного ставлення до нього є необґрунтованими.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати з січня 2016 року по серпень 2018 року, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині та вважає їх передчасними, оскільки відповідно до статті 4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Враховуючи відсутність підстав вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушене відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Таку правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 522/535/17, адміністративне провадження № К/9901/964/18, К/9901/969/18 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 76547257).

На підставі викладеного позовні вимоги належать до часткового задоволення.

Що стосується клопотання позивача про зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб'єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 12.10.2018 позивачу відстрочено сплату судового збору у розмірі 2432,43 грн, з яких: 704,80 грн - за вимоги немайнового характеру, та 1727,63 грн - за вимоги майнового характеру, до ухвалення судового рішення в справі.

Відповідно до частини другої статті 133 КАС України визначено якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв'язку з частковим задоволенням позову суд вважає за необхідне розподілити судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2) до управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (Луганська область, смт Станиця Луганська, вул. 1 Травня, буд. 20, код за ) про визнання протиправною та дискримінаційною бездіяльності, стягнення заборгованості по пенсії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії по інвалідності за період з 13 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії по інвалідності за період з 13 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (Луганська область, смт Станиця Луганська, вул. 1 Травня, буд. 20, код за ) до Державного бюджету України судовий збір у сумі 465,66 грн (чотириста шістдесят п'ять грн 66 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2) до Державного бюджету України судовий збір у сумі 1966,77 грн (одна тисяча дев'ятсот шістдесят шість грн 77 коп.).

Рішення суду звернути до негайного виконання у межах виплати ОСОБА_1 пенсії за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.О. Свергун