Справа № 756/13952/17
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2018-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Губської О.А.,

Мєзєнцева Є.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті йому компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії та просив суд стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати суми пенсії, нарахованої на виконання постанови Оболонського районного суду у м. Києві від 13.03.2014 за період з 01.04.2012 по 31.12.2014 відповідно до індексу споживчих цін в сумі 36 435,82 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 липня 2018 року позов ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, оскаржило його в апеляційному порядку. Апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві і отримує пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Оболонського районного суду м. Києва від 13.03.2014 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві стосовно відмови ОСОБА_3 у перерахунку пенсії у зв'язку зі збільшенням грошового забезпечення військовослужбовців з 01.04.2012 року та зобов'язано відповідача провести перерахунок пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 23.05.2012 № 21/3/2-1555/3264 наданої Фінансово-економічним управлінням Служби безпеки України та здійснити відповідні виплати з 01.04.2012.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем у грудні 2014 було проведено перерахунок пенсії та нараховано суму заборгованості за період з 01.04.2012 по 31.12.2014 в розмірі 58018,82 грн. Водночас, як стверджує позивач та не заперечується відповідачем, виплату вказаної суми заборгованості було виплачено ОСОБА_3 лише в лютому 2017 року.

У зв'язку з несвоєчасною виплатою сум перерахованої пенсії на виконання постанови Оболонського районного суду м. Києва від 13.03.2014 року у справі № 756/18037/13-а позивач 06.10.2017 звернувся до відповідача з заявою про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів.

Проте, у відповідь на вказане звернення позивача Головне управління Пенсійного фонду України листом від 11.10.2017 № 24228/03/172294 повідомило ОСОБА_3, що виплата недоплаченої пенсії за рішенням суду має разовий характер, а тому на спірні правовідносини не поширюється дія ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.

Крім того, у вказаному листі відповідач також зазначає, що відповідно до підпункту 7.11 пункту 7 Методики суми пенсій та допомог за рішенням суду враховуються в тому місяці, в якому вони фактично виплачені.

Не погоджуючись з такою відповіддю суб'єкта владних повноважень позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки тривале ненарахування пенсії за минулі періоди сталося з вини відповідача, зокрема, призначення позивачу заниженого розміру пенсії, а фактична виплата заборгованості проведена лише в лютому 2017 року, то позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з несвоєчасним отриманням щомісячних пенсійних виплат, донарахованих і виплачених йому на підставі рішення суду.

Апелянт в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на постанову Верховного суду України від 18.11.2014 у справі №21-518а14 та від 7 листопада 2012 року у справі № 6-131 цс 12 в яких зазначено, що основною умовою для виплати громадянину компенсації ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 є порушенням встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Крім того, у цих рішеннях судом також вказується, що компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією в даному випадку (органом УПФУ) добровільно чи на виконання рішення суду.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем до суду не подано.

Учасники судового процесу, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання явку уповноважених представників до суду не забезпечили та про причини їх неявки суду не повідомили, будь-яких заяв або клопотань до суду не надали.

Приписами частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з положеннями пункту 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За наведених обставин, розгляд даної справи здійснюється у порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з частиною другою статті 46 Закону України від 09 липня 2000 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок компенсації).

Відповідно до статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців; виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

При цьому, аналізуючи вказані норми законодавства колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у розумінні Закону № 2050-ІІІ пенсія є доходом громадянина та не носить разового характеру навіть у випадку її присудження за рішенням суду. Зокрема, законодавством передбачено, що компенсація за порушення строків виплати такого роду проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Отже, колегія суддів звертає увагу, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 46 Закону № 1058-IV, статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

Аналогічний висновок щодо застосування вказаних норм права неодноразово зазначався Верховним Судом у постановах від 06.02.2018 справа № 681/423/15-а, від 20.02.2018 справа № 336/4675/17, від 21.06.2018 № 523/1124/17, від 03.07.2018 справа № 521/940/17, від 05.10.2018 справа № 162/787/16-а та справа № 127/829/17.

Згідно нормами п. 5 ч. 2 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, колегією суддів встановлено, що відповідний висновок міститься і в постановах Верховного суду України на які посилається відповідач в обґрунтування доводів апеляційної скарги, при цьому стверджуючи, що незастосування пенсійним органом відповідної норми Закону або ж рішення Верховного Суду України, яке стосується спорів певної категорії, не може тягнути за собою неправомірність дій чи бездіяльності останнього у розумінні вимог КАС України, оскільки відповідач при прийнятті рішень діє у межах наданих йому повноважень та з урахуванням вимог чинного законодавства України.

Отже, з наведеного вбачається, що відповідач не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням самостійно вказує на норми, якими передбачено обов'язок пенсійного органу здійснити компенсацію позивачу втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків виплати належного йому розміру пенсії.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Крім того, суд першої інстанції правильно вказав, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Як встановлено судом, перерахунок та нарахування пенсії позивачу за період з 01.04.2012 року по 31.12.2014 року в розмірі 58018,82 грн. було здійснено відповідачем ще в грудні 2014 року, проте виплачено вказану суму лише в лютому місяці 2017 року. Тобто, з наведеного вбачається, відповідачем було затримано виплату донарахованої позивачу пенсії більше ніж на один рік.

З огляду на встановлені судом обставини та враховуючи, що у розумінні Закону України від 19.10.2000 № 2050-III пенсія є доходом громадянина, який не носить разового характеру (навіть у випадку її присудження за рішенням суду) колегією суддів встановлено наявність всіх передбачених законодавством підстав для отримання позивачем відповідної компенсації за несвоєчасну виплату призначеного йому розміру пенсії.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків виплати пенсії.

Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

При цьому, як вбачається зі змісту апеляційної скарги визначений судом розмір компенсації за період з 01.04.2012 по 31.12.2014 відповідно до індексу споживчих цін в сумі 36435,82 грн. відповідачем не оскаржується.

Порушень норм процесуального права під час розгляду даної справи та прийняття рішення судом першої інстанції, колегією суддів також не встановлено.

З огляду на зазначене, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суд зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстави вважати, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального які регулюють спірні правовідносини, чи порушено вимоги процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 313, 315-316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді О.А. Губська
Є.І. Мєзєнцев

Повний текст постанови складено 06 грудня 2018 року.