Справа № 0440/7015/18
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2018-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2018 року Справа № 0440/7015/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Прудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -
18 вересня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про:
- визнання неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення з 01.06.2018 р. виплати призначеної за віком пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, іпн НОМЕР_1;
- зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, іпн НОМЕР_1, пенсію за червень та липень 2018 року шляхом перерахування коштів на його поточний рахунок, відкритий в АТ "Ощадбанк".
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.10.2018 р. відкрито провадження в адміністративній справі №0440/7015/18, та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Розпочато розгляд справи з 31 жовтня 2018 року. Також вказаною ухвалою відстрочено сплату судового збору ОСОБА_2 до ухвалення рішення в даній справі.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином України, згідно копії паспорту серії НОМЕР_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3
Згідно копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4, виданого 03.03.2011 р., ОСОБА_2 є пенсіонером за віком.
ОСОБА_2 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV.
З червня 2018 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області припинило виплату пенсії.
Вважаючи неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення з 01.06.2018 р. виплати пенсії, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі по тексту Закон №1058-IV).
Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
В своїй позовній заяві позивач зазначає про те, що відповідач без будь-яких пояснень припинив виплату пенсії позивачу, проте, посилаючись на положення Закону №1058-IV, вказує, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття Пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону. Суд погоджується з такими доводами позивача з огляду на таке.
Згідно з частиною 1 статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Проте, як свідчать матеріали справи, виплата пенсії позивачу з 01.06.2018 р. була призупинена з підстави тривалої відсутності ОСОБА_2 за місцем фактичного проживання.
Аналіз наведених норм Закону дає суду підстави дійти висновку, що Закон № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як тривала відсутність особи за фактичним місцем проживання.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.
Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 805/402/18 (провадження № 11-644асі18), яка є зразковою справою.
Відповідно до частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
За наведених обставин, суд вважає, що дії відповідача, які виразились у призупиненні виплати пенсії ОСОБА_2 з 01.06.2018 р. є протиправними.
Однак, як свідчать матеріали справи, відповідно до заяви ОСОБА_2 від 02.07.2018 року про поновлення виплати пенсії, Центральним відділом обслуговування громадян (сервісний центр) направлено запит про поновлення виплати пенсії та документи на розгляд комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Згідно протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при виконкомі Центральної районної у м. Дніпрі ради від 12.07.2018 р. № 103, копія якого міститься в матеріалах справи, вирішено одностайно відновити з 01.06.2018 р. ОСОБА_2 пенсію за віком згідно чинного законодавства. Зазначений факт не заперечувався і відповідачем.
Також не заперечувалось відповідачем те, що відновлена пенсія ОСОБА_2 була нарахована, про що свідчить наявний в матеріалах справи розрахунок, з якого вбачається про нарахування пенсії позивачу з 01.06.2018 р. по 30.06.2018 р. в сумі 1891,25 грн., з 01.07.2018 р. - в сумі 1891,25 грн.
Суд, розглядаючи адміністративний позов в межах заявлених позовних вимог, доходить висновку, що позовна вимога в частині визнання неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення з 01.06.2018 р. виплати пенсії ОСОБА_2 є необґрунтованою, оскільки, на час розгляду справи по суті, відповідач вже поновив виплати пенсії ОСОБА_2 з 01.06.2018 р., отже в цій частині позовних вимог відповідачем не порушено жодних прав позивача, у зв'язку з чим суд вважає за потрібне відмовити у задоволенні вказаних позовним вимог.
Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача виплатити ОСОБА_2 пенсію за червень та липень 2018 р., суд вважає за потрібне зазначити наступне.
В позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що станом на день звернення до суду з позовом, тобто станом на 18.09.2018 р., він так і не отримав свої пенсійні виплати, в підтвердження чого надав до суду копію виписки по картковому рахунку за період з 01.04.2018 р. по 14.08.2018р., датовану 14 серпня 2018 року. Зазначене не заперечує відповідач в своєму відзиві на позовну заяву.
Натомість, відповідач, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. № 365» вказує, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Суд не погоджується з такими доводами відповідача з огляду на таке.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Преамбулою Закону № 1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Отже, саме Законом № 1058-IV передбачено умови та підстави припинення та поновлення пенсії, а постанова Кабінету Міністрів України № 365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.
Частиною 2 статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Так, у відповідності до частин 1, 2 статті 46 Закону № 1058-IV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Припиняючи нарахування та виплату позивачу пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за статтею першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).
Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
За наведених обставин, суд доходить висновку, що позовна вимога про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_2 пенсію за червень та липень 2018 року, шляхом перерахування коштів на його поточний рахунок, відкритий в АТ "Ощадбанк", підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем частково доведено правомірність пред'явленого позову, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.10.2018 року відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору.
За наведених обставин, стягненню до Державного бюджету України підлягає судовий збір з ОСОБА_2 у розмірі 704,80 грн. та з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - 704,80 грн.
Керуючись ст.ст. 139, 242-243, 245-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, іпн НОМЕР_1, пенсію за червень та липень 2018 року, шляхом перерахування коштів на його поточний рахунок, відкритий в АТ "Ощадбанк".
Стягнути з ОСОБА_2 до Державного бюджету України судовий збір в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) С. В. Прудник