Справа № 0740/1018/18
Суддя: Калинич Я. М.
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 грудня 2018 року м. Ужгород№ 0740/1018/18
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Калинич Я. М.

при секретарі судового засідання - Попович М.М.

за участю:

позивач: ОСОБА_1,

представник відповідача: Яблонський О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 05 грудня 2018 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено 10 грудня 2018 року.

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (далі - відповідач, ГУНП в Закарпатській області), яким просить суд: 1. Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Закарпатській області з 07.11.2015 року зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років в поліції, вислугу років у міліції, яка станом на 06 листопада 2015 року становила 21 рік 07 місяців 01 день. 2. Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Закарпатській області провести ОСОБА_1 перерахунок і виплату грошового забезпечення з врахуванням частини надбавки за стаж служби в поліції.

При обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що з 01.09.1995 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ. 06.11.2015 року наказом УМВС України в Закарпатській області № 266 о/с згідно п.9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ його було звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справу (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації). 07.11.2015 року, згідно наказу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області № 2 о/с від 07.11.2015 р., відповідно до п.9, 12 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» його призначено на посаду заступника начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з присвоєнням спеціального звання полковника поліції. 27.07.2018 року позивачу було повідомлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 наказом УМВС України в Закарпатській області від 25.09.2015 року № 200 о/с, стаж для виплати процентної надбавки за вислугу років в органах внутрішніх справ станом на 25 вересня 2015 року оголошений 21 рік 05 місяців 20 днів. Крім того, відповідач вказує, що відповідно до статті 78 розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» наказом ГУНП в Закарпатській області від 11.12.2015 № 69 о/с стаж служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років станом на 07 листопада 2015 року оголошений 20 років 02 місяці 06 днів у зв'язку з тим, що до стажу служби в поліції не зараховано період навчання в Ужгородському комерційному технікумі. Позивач не погоджується з таким обчисленням вислуги років, а тому змушений звернутись до суду за захистом свого права.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги з мотивів наведених у позовній заяві та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв'язку з тим, що Законом не передбачено зарахування часу навчання до стажу служби в поліції, відповідно наказом ГУНП в Закарпатській області від 11.12.2015 № 69 о/с, стаж служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років станом на 07 листопада 2015 року встановлено 20 років 02 місяці 06 днів.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав, викладених у поданому відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, виходячи з наведеного.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 01.09.1995 року по 06.11.2015 року.

Висновком УМВС України в Закарпатській області від 23.09.2015 року, позивачу було зараховано додатково до вислуги років для призначення пенсії час навчання в Ужгородському комерційному технікумі з 01 вересня 1992 року по 22 червня 1995 року (02 роки 09 місяців 20 днів) у кількості 01 рік 04 місці 25 днів (а.с.10).

На підставі вказаного висновку наказом УМВС України в Закарпатській області від 25.09.2015 року № 200 о/с, станом на 25 вересня 2015 року було встановлено стаж для виплати процентної надбавки який складає - 21 рік 05 місяців 20 днів (а.с.11) (даний наказ не скасований).

Відповідно до довідки Управління МВС в Закарпатській області від 05.11.2015 року, вбачається, що станом на 05.11.2015 року стаж служби в органах внутрішніх справ полковника міліції ОСОБА_1, заступника начальника Управління МВС в Закарпатській області - начальника міліції громадської безпеки, для виплати процентної надбавки за вислугу років, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393, у календарному обчисленні складає 21 рік 07 місяців 00 днів (а.с.12).

06.11.2015 року наказом УМВС України в Закарпатській області № 266 о/с згідно п.9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача було звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справу (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації) (а.с.8).

07.11.2015 року, згідно наказу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області № 2 о/с від 07.11.2015 року, відповідно до п.9, 12 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» позивача призначено на посаду заступника начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з присвоєнням спеціального звання полковника поліції (а.с.9).

Як вбачається із матеріалів даної адміністративної справи, листом за № Л-103/106/2-2018 від 27.07.2018 року позивачу було повідомлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 наказом УМВС України в Закарпатській області від 25.09.2015 № 200 о/с, стаж для виплати процентної надбавки за вислугу років в органах внутрішніх справ станом на 25 вересня 2015 року оголошений 21 рік 05 місяців 20 днів. Відповідно до статті 78 розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» наказом ГУНП області від 11.12.2015 року №69 стаж служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років станом на 07.11.2015 року оголошений 20 років 02 місяці 06 днів. Період навчання в Ужгородському комерційному технікумі до стажу служби в поліції не зараховується (а.с.14-15).

Суд при вирішенні спору у даній справі, керувався наступним.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні правовідносини у даній адміністративній справі врегульовані Законом України «Про Національну поліцію» № 508-VIII від 02 липня 2015 року, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та іншими нормативно правовими актами.

У відповідності до ст.78 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

Так, у відповідності до ч.2 наведеної вище статті, до стажу служби в поліції зараховуються:

1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду;

2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту;

3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду;

4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції;

5) час роботи в органах прокуратури і суду осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих;

6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.

Згідно з пунктами а, б ч.1 ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», до вислуги років для призначення пенсії особам, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються:

а) військова служба;

б) служба в органах внутрішніх справ, поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Згідно ч.2 ст.17 зазначеного Закону, до вислуги років поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п'яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Відповідно до ч.4 ст.78 Закону України «Про Національну поліцію», порядок обчислення вислуги років у поліції встановлює Кабінет Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів від 02 березня 2016 року за № 154 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17липня 1992 року за № 393» поширено дію постанови Кабінету Міністрів від 17 липня 1992 року за № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» на поліцейських.

У відповідності до п.1 вказаної постанови, до вислуги років особам, які мають право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» до вислуги років зараховуються, зокрема, військова служба в Збройних Силах, служба в податковій поліції та час навчання у вищих навчальних закладах.

Згідно п.1 постанови Кабінету Міністрів України за № 988 від 11 листопада 2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Приписами п.п.3-6 ч.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» зобов'язано Кабінет Міністрів України в місячний строк, крім іншого, прийняти нормативно-правові акти, що випливають із цього Закону та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, ужити заходів щодо фінансового та матеріально-технічного забезпечення поліції України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей» від 23 грудня 2015 року, який набрав чинності 29 грудня 2015 року, пункт 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» доповнено абзацами другим та третім, згідно з якими за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Тобто, законодавець задекларував рівність і однаковість трудових та соціальних гарантій колишніх працівників міліції та поліцейських.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Закріплений у Конституції та ст.8 КАС України принцип верховенства права полягає у тому, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 22 Конституції України, закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Як зазначає Конституційний суд України, звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена (п.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України за № 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року (справа про постійне користування земельними ділянками).

Пунктом 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України за № 8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) визначено: зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістових характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у рішеннях Конституційного Суду України (зокрема, у справі № 1-21/2005 11 жовтня 2005 року та інших) полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Аналогічна правова позиція з даного питання висловлена Верховним Судом України у постанові від 10 грудня 2013 року у справі за № 21-348а13 та постанові від 17 грудня 2013 року у справі за №21-445а13.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.244-1 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. В суду відсутні підстави для відступлення від правової позиції, викладеної у названих судових рішеннях.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України», є частиною національного законодавства України.

У відповідності до пункту 1 Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію ст.46 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ судами України, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практика Європейського суду з прав людини повинні використовуватися як джерела права.

Відтак, Конвенція є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України. При цьому на законодавчому рівні діє принцип примату норм міжнародного права у випадку, якщо вони суперечать нормам національного законодавства України.

Частиною 1 статті 1 Протоколу за № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 13 Конвенції гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Закріплений Конституцією України принцип верховенства права підлягає застосуванню з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, згідно з якою:

а) конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа «Ганс-Адам ІІ проти Німеччини», заява за № 42527/98, рішення від 12 липня 2001 року п.83);

б) засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа "Мельник проти України", заява за № 72286/01, рішення від 28 березня 2006 року, щодо статті 13);

в) принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі», заява за № 31443/96, рішення від 22 червня 2004 року, п.184).

В справі «Будченко проти України» у своїх зауваженнях заявник доводив, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини концепція «майна» не обмежувалась існуючим майном, але також могла охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність (рішення у справі «Ганс-Адам II проти Німеччини»).

Суд нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам. У цій справі заявник працював у гірничій промисловості приблизно тринадцять років. Чинне на час подій законодавство звільняло його від оплати за спожиту електроенергію та природний газ.

Суд зазначає, що право заявника на таке звільнення було підтверджено національними органами влади та, зокрема, національними судами. Отже, заявник мав визнаний майновий інтерес за статтею 1 Першого протоколу. Суд також зазначав, що, тим не менш, у задоволенні вимог заявника щодо звільнення його від сплати було відмовлено, оскільки не існувало механізму реалізації відповідного законодавчого положення, а це становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд нагадав, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (рішення у справі «Бейелер проти Італії»). Питання тлумачення та застосовування національного законодавства є, перш за все, компетенцією національних органів влади. Проте Суд повинен перевірити, чи породжує спосіб тлумачення та застосування національного законодавства наслідки, що відповідають принципам Конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики Суду (рішення у справі «Скордіно проти Італії (№ 1)».

У справі «Клаус та Юрій Кіладзе проти Грузії» Європейський суд з прав людини встановив, що основною причиною виникнення спорів є недосконалість законодавчого регулювання соціального захисту осіб, зокрема, складнощі у визначенні пріоритетності закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин у зв'язку з поширенням на них дії нормативних актів однакової юридичної сили.

У справі «Кечко проти України» суд зауважив, що скарга заявника до національних органів влади щодо періоду між 1 січня та 23 червня 1999 року базувалась на спеціальних та чинних на той період часу положеннях національного законодавства. Надбавка до заробітної плати повинна була бути виплаченою відповідно до єдиної об'єктивної умови - період часу, протягом якого заявник працював вчителем. Оскільки заявником була дотримана умова 10-річного стажу, то можна сказати, що він має якщо не право, то законні сподівання на отримання зазначених коштів.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» Суд, який є керівним у інтерпретації закону, відповідно до обставин справи з'ясував, що скарги мають бути розглянуті відповідно до 1 статті першого Протоколу, а саме: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Окремо посилаючись на виплати соціальної допомоги, стаття 1 першого Протоколу не обмежує держав-учасників щодо наявності або конкретної форми схеми соціального захисту, або вибору типу чи розміру пільг, що надаються за цими схемами. Однак, якщо у державі - учаснику існує законодавство, що передбачає виплати у вигляді пільг на соціальне забезпечення, незважаючи на те, чи виплачуються такі пільги за певних умов або у вигляді попередніх виплат, таке законодавство має розглядатись як таке, що формує майнове право, яке гарантується статтею 1 першого протоколу для осіб, які задовольняють його вимоги. Суд визначив, що заяву заявників із вимогою виплати доплати до пенсії, яку не оскаржує відповідач, необхідно розглядати у рамках 1 статті першого протоколу. Доплата до пенсії у даному випадку може розглядатись як «майно» у розумінні відповідного положення Протоколу. Питанням залишається той факт чи заяви заявників стосовно того, що вони мають право на відповідний розмір доплати складають право власності у розумінні даного положення, і якщо так, то чи порушує невиплата доплати право власності заявників.

Водночас, суд нагадав, що за певних обставин «законні очікування» стосовно отримання «власності» можуть гарантуватись 1 статтею першого Протоколу. Хоча, у випадках, коли заява стосується права власності, особу, якій воно гарантовано, можна вважати як таку, як має «законні очікування», якщо у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань, наприклад якщо існує прецедент національних судів, що підтверджує їх існування («Копецький проти Словаччини»). Однак законні очікування не виникають у випадках, коли існує суперечливість стосовно інтерпретації та застосування національного законодавства і скарги заявників постійно відхиляються національними судами («Анхойзер-Буш Інк проти Португалії»). Суд також відзначив, що перша і найбільш важлива вимога 1 статті першого Протоколу полягає у тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним, і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. Суд зазначив, що у період між квітнем і груднем 2006 року Кабінет міністрів мав визначити розмір пенсійної надбавки, що має бути виплачена заявникам. Таке рішення прийняте не було, тому у даній справі бездіяльність держави спричинила порушення прав заявників відповідно до 1 статті першого Протоколу. Урядом не було надано пояснень такої бездіяльності, що передбачало невизначеність для заявників. Таким чином, Суд не бачить причин того, чому держава не визначила розмір надбавки до пенсії заявників і вважає таке втручання незаконним (,mutatis mutandis, «Клаус та Юрій Кіладзе проти Грузії», заява за № 7975/06, від 02 лютого 2010 року; «Будченко проти України», заява за № 38677/06, від 24 квітня 2014 року). Відповідно, мало місце порушення прав заявників відповідно до 1 статті Першого Протоколу у період від 02 квітня 2006 року і 31 грудня 2006 року.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на встановлені державою гарантії для поліцейських, в тому числі осіб, які раніше служили в органах внутрішніх справ, як складової їхнього правового статусу, будуються на принципі юридичної визначеності.

Крім того, як зазначає Європейський Суд справедливості у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання для поліцейських певних гарантій, держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Аналізуючи наведені вище рішення Європейського суду з прав людини, суд дійшов наступного висновку.

По-перше, надбавка за вислугу років є майном позивача в розумінні п.1 ст.1 Протоколу за № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

По-друге, позивач, отримуючи процентну надбавку за вислугу років 21 і більше років під час проходження служби в ОВС на підставі Закону України «Про міліцію», мав підставні законні сподівання на одержання такої ж в Національній поліції України.

При вирішенні вказаної справи суд, окрім наведених вище рішень Європейського суду з прав людини, застосовує також позицію даного суду, відповідно до якої держава не має права посилатись на відсутність певного нормативного акту, що визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, а громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії при врегулюванні спірних правовідносин.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України: в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне зобов'язати Головне управління Національної поліції в Закарпатській області з 07.11.2015 року зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років в поліції, вислугу років у міліції, яка станом на 06 листопада 2015 року становила 21 рік 07 місяців 01 день та провести ОСОБА_1 перерахунок і виплату грошового забезпечення з врахуванням частини надбавки за стаж служби поліції, оскільки такі дії відповідача позбавляють позивача майна, на яке він має законне право.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про зобов'язання вчинити дії - задовольнити повністю.

2. Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Закарпатській області (вул. Ракоці, 13, м. Ужгород, 88000, ) з 07.11.2015 року зарахувати ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до вислуги років в поліції, вислугу років у міліції, яка станом на 06 листопада 2015 року становила 21 рік 07 місяців 01 день.

3. Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Закарпатській області (вул. Ракоці, 13, м. Ужгород, 88000, ) провести ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) перерахунок і виплату грошового забезпечення з врахуванням частини надбавки за стаж служби поліції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

СуддяЯ.М. Калинич