Справа № 755/14169/18
Суддя: Марфіна Н. В.
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Міроненко С.П.,

перекладачів - Сайед МА.СУ, Лукяненко О.М,

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

представника відповідача - Худиної Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві про скасування рішення про примусове повернення іноземця з України, -

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві від 14.09.2018 року про примусове повернення з України громадянина Бангладеш ОСОБА_3. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження, а також у зв'язку з різким погіршенням безпечності перебування та ситуації загальнопоширеного насильства і систематичного порушення прав людини в Бангладеш перебуває в Україні. 08.08.2018 року позивач був затриманий та щодо нього складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП. 14.09.2018 року відносно позивача прийнято рішення про його примусове повернення у строк до 23.09.2018 року. На думку сторони позивача, таке рішення є передчасним, неправомірним і таким, що порушує права позивача. Зокрема, у відповідності до положень ст. 203 КУпАП позивач мав намір звернутись за захистом на території України, а відповідач приймаючи спірне рішення не вивчив наявності обставин, які забороняють примусове повернення. При цьому, позивач будучи не обізнаним з положеннями національного законодавства не зміг належним чином обґрунтувати недопустимість прийняття рішення про його примусове повернення. Можливість скористатись правовою допомогою співробітниками міграційної служби йому роз'яснено не було. За твердженням сторони позивача спірне рішення не відповідає вимогам чинного законодавства України, зокрема ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практика застосування якої вказує на абсолютну заборону на повернення іноземців та осіб без громадянства до країн, де їм загрожують тортури, не людське та таке, що принижує гідність поводження та покарання. Також в обґрунтування заявлених позовних вимог сторона позивача посилається на положення ст. 3 Міжнародної конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, та зазначає, що приймаючи спірне рішення відповідач не ознайомився з ситуацією у Бангладеш. Натомість сторона позивача вказує, що негативна ситуація у країні походження позивача підтверджується наступними доповідями та публікаціями: Свобода у світі 2018 - Бангладеш, 05.04.2018 рік (ФрідомХаус); доповідь Міжнародної амністії 2017/18 - Бангладеш, 22.02.2018 рік (Міжнародна амністія); Бангладеш: припинити застосування суворих заходів до прихильників опозиції, 08.02.2018 рік (Х'юманРайтсВотч). Крім того, у позові зазначено, що відповідач приймаючи спірне рішення мав дискреційні повноваження щодо того чи виносити таке рішення, чи ні, тож відповідач мав своїм обов'язком детально проаналізувати та врахувати індивідуальні обставини позивача, застосувавши принцип пропорційності. Позивач вважає, що спірним рішенням порушено вимоги ст.ст. 3, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції ООН «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання» 1984 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.09.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового розгляду, а також витребувано у відповідача усі матеріали стосовно позивача, пов'язані з оскаржуваним рішенням.

Протокольними ухвалами постановленими судом у судовому засіданні 04.12.2018 року до участі у справі допущено перекладачів.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що він ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Бангладеш, уродженець м. Сілет, на даний час проживає у АДРЕСА_1, не працює. Позивач зазначає, що на даний час у Бангладеш для нього є великі проблеми, оскільки представники правлячої партії відкрили проти нього сфабриковану кримінальну справу та протягом 1,5 місяці позивач знаходився під вартою і тільки за допомогою роботи юриста позивачу вдалось вийти з тюрми, тому останній має побоювання щодо повернення до Бангладеш. На територію України позивач потрапив 17.06.2018 року за допомогою контрабандиста, однак ця людина забрала національний паспорт позивача і не повернула його. Позивач зазначає, що контрабандист обіцяв йому перевести позивача в одну з країн Європи де буде гарне життя, це буде безпечне місце, натомість ця людина фактично викрала позивача і він знаходився в ув'язненні не маючи жодних прав. До якої саме країни Європи позивач буде доставлений контрабандист не казав, але зазначав, що там буде добре і життя позивача буде в безпеці. Державний кордон України позивач перетнув з боку РФ. Щоб перетнути кордон позивач тричі змінював автомобіль і в проміжку між пересадками проходив пішки по кілька хвилин. В якому саме місце відбувався перетнув кордону позивач не знає, оскільки не розумів де знаходиться. До РФ позивач потратив 15.06.2018 року, а 17.06.2018 року був вже на території України. При цьому, 16.06.2018 року контрабандист утримував його силоміць вимагаючи віддати всі кошти за надані послуги з перевезення, повна сума складала 5000 дол. США і тільки після оплати коштів позивача було відпущено. При цьому, позивач зрозумів, що знаходиться в м. Києві і зняв собі для проживання хостел по вул. Електротехнічній. Позивач вказує, що розумів незаконність перетину кордону та своє нелегальне знаходження на території України. 18.06.2018 року позивач звернувся за допомогою в благодійний фонд «Право на захист» де йому призначили дату зустрічі з юристом, однак десь 09 липня позивача було затримано за незаконний перетин кордону та поміщено в пункт тимчасового перебування іноземців. У цьому пункті позивач отримав телефон юриста, який і допоміг позивачу у звільненні. 14.09.2018 року позивач повернувся до м. Києва і з того часу продовжує проживати в АДРЕСА_1. У Києві позивач знов звернувся за правовою допомогою, сплатив штраф за нелегальне перебування на території України. Позивач вказує, що у Бангладеш вже п'ять лідерів його партії, і розуміючи своє незаконне перебування на території України, він звернувся за допомогою до юристів з питанням підготовки пакету документів для звернення за захистом в Україні.За твердженням позивача, протягом листопада 2018 року через кожен тиждень він тричі звертався до державних органів із підготовленим пакетом документів, але першого разу документи відмовились приймати, оскільки не було необхідного бланку, вдруге був відсутній перекладач, а втрете позивачу запропонували прийти після Нового року. Позивач вказує, що під час вручення йому оскаржуваного рішення був відсутній перекладач, порядок оскарження і суть рішення йому роз'яснені не були, коли за цим рішенням слід покинути територію України позивачу ніхто не казав. Позивач зазначає, що дійсно підписував документи на зворотному боці, однак що саме підписує позивач не розумів, оскільки перекладача при цьому не було. Та особа, яка надавала документи на підпис дещо володіла англійською мовою і спитала позивача щодо подальших планів на що позивач відповів, що поїде до Києва, але ця особа сказала йому повертатись у Бангладеш. Також позивач пояснив, що у Києві немає посольства Бангладеш, тож йому немає куди звертатись натомість за умови зміни влади у Бангладеш та наявності безпечних умов проживання позивач має намір повернутись до Бангладеш. За твердженням позивача у Бангладеш він був членом партії ОСОБА_7, а після перетину кордону не звернувся до міграційної служби, оскільки він не має в Україні родичів або знайомих, тому не знав куди треба звертатись. Загалом позивач зазначає, що лише хоче проживати у безпечному місці.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що в порушення вимог чинного законодавства України відповідач не дослідив питання можливості повернення позивача до країни походження, ці питання не були з'ясовані повно і всебічно, відповідач не дослідив підстав можливого звернення позивача за притулком, хоча позивач прибув до України як шукач притулку.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти вимог позивача, просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, який приєднано до матеріалів справи, і додатково пояснила суду, що позивач незаконно перетнув кордон України 17.06.2018 року, 20.06.2018 року позивач звільнився від контрабандиста, однак до міграційної служби не звернувся. Затримано позивача було не 09 липня, а 09 серпня, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, сформовано особову справу на позивача. 14.09.2018 року було прийняте рішення про примусове повернення і, за твердженням представника відповідача, при цьому був присутній штатний перекладач ПТПІ, рішення про повернення до країни походження було перекладене позивачу та копія вручена йому.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши подані сторонами документи, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об'єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом п/п 9, п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов'язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Судом встановлено, що 14.09.2018 року головним спеціалістом відділу протидії нелегальній міграції управління організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення ГУ ДМС України в місті Києві було прийняте рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобов'язати його покинути територію України у термін до 23.09.2018 року.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_3 був затриманий 08.08.2018 року, оскільки порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, зокрема, проживав без документів на право проживання в Україні. У ході опитування ОСОБА_3 пояснив, що в Україну він прибув у липні 2018 року, кордон України перетнув на ділянці, яка межує з Російською Федерацією поза пунктом пропуску через державний кордон. Документів при собі не мав, оскільки вони залишились у людей, які допомагали перетинати кордон. В Україну приїхав з метою в подальшому потрапити в одну з країн-членів Євросоюзу. Приймаючої сторони, документів та підстав на право перебування або проживання в Україні не має. Відносно ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП. Рішення про примусове повернення прийняте на виконання ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у зв'язку з порушенням вимог ст.ст. 4, 9 зазначеного Закону, враховуючи відсутність у ОСОБА_3 документів, які б надавали йому право перебування або проживання на території України.

Згідно п.п. 14, 25 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Третя країна - країна, яка не є країною походження іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватисяКонституціїта законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

За змістом ст.ст. 6,7 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом.Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку(ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

В'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України (ст. 15Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.Правила щодо реєстрації іноземців та осіб без громадянства не поширюються на осіб, які з наміром визнання їх біженцями в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні чи отримання притулку або тимчасового захисту, незаконно перетнули державний кордон України. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції здійснює реєстрацію іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія закону про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні, лише за наявності одного з документів, що видаються таким особам відповідно до зазначеного закону(ст. 16Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій(ст. 25Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється діяЗакону УкраїниПро біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"(ст. 26Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки(ст. 31Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

За змістом положень спільного наказу Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012р. №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства»:

- Іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

- Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

- Примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов'язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

- Відповідно достатті 31Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» забороняється примусово повертати і примусово видворяти іноземців до країн, де:їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або через політичні переконання;їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного чи внутрішнього збройного конфлікту, або систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.Примусове повернення не застосовується до іноземців, які не досягли 18-річного віку, та іноземців, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

- Рішення органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

- Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 1) (далі - рішення про примусове повернення) готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/підрозділу або особа, яка виконує його обов'язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 2) упродовж 24 годин прокурора за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

- Рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).

- У рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов'язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.

- Один з примірників рішення про примусове повернення видається іноземцю, стосовно якого воно прийнято, інший залишається в органі, який його прийняв.

- Іноземець зобов'язаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

За змістом преамбули Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», цей Закон визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;3) довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України; 4) додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;8) заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті;13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців1951 рокуіПротоколу щодо статусу біженців 1967 рокута цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;15) посвідчення біженця - паспортний документ, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його біженцем в Україні і є дійсним для реалізації прав та виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України; 16) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, - паспортний документ, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсним для реалізації прав та виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України;17) посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, - паспортний документ, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його особою, яка потребує тимчасового захисту, і є дійсним для реалізації прав та виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України;19) статус біженця - визнання центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, іноземця або особи без громадянства біженцем.

Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження (ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту(ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Оскаржуване рішення прийняте в межах повноважень відповідача, а його зміст та форма відповідають вимогам чинного законодавства України.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд констатує, що позивач є нелегальним мігрантом, перетнув державний кордон України у не передбачений законом спосіб та проживає на території України без наявності у нього такого права.

Суд не приймає до уваги посилання сторони позивача на те, що він не звернувся до повноважних державних органів України у встановлений законом термін після здійснення перетину державного кордону, оскільки на Україні не має родичів або близьких осіб та не знає вимог законодавства України, враховуючи, що чинне законодавство України покладає на іноземних громадян та осіб без громадянства обов'язок дотримуватись вимог національного законодавства України.

Також стосовно посилань позивача на те, що у зв'язку з наявною в Бангладеш обстановкою він не може бути повернутий до країни походження, суд зазначає, що посилаючись на те, що позивач є членом політичної партії представники якої на даний час піддаються незаконному переслідуванню у Бангладеш, стороною позивача не надано жодних доказів на підтвердження факту наявності членства позивача у такій партії. Не надано і підтвердження перебування позивача у Бангладеш під вартою за сфабрикованою кримінальною справою, на що посилається позивач.

Крім того, рішення про примусове повернення іноземця з України, першочергово має виконуватись у добровільному порядку, і враховуючи зміст оспорюваного рішення, позивач може повернутись не лише до країни походження, якщо він дійсно має побоювання щодо своєї безпеки у ній, а також до третьої країни.

Про аналізувавши надані стороною позивача висновки та доповіді щодо наявної обстановки у Бангладеш, судом не встановлено обставин які б загрожували саме позивачу, адже зі змісту зазначених документів вбачається, що мова йде про окремі категорії громадян, які переслідуються на території Бангладеш, при цьому відсутні будь-які належні дані про приналежність позивача до однієї з таких категорій громадян Бангладеш.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд також зазначає, що на противагу тверджень сторони позивача про відсутність перекладача при здійсненні із ним процесуальних дій, матеріали справи містять протилежну інформацію. А саме, з матеріалів справи вбачається, що перекладач був присутній при складанні протоколу про адміністративне затримання (а.с. 33, 34), протоколу про адміністративне правопорушення (а.с. 37-38), при відібранні пояснень (а.с. 40), а також при врученні позивачу оспорюваного рішення (а.с. 70). Отже, вимоги чинного законодавства України щодо оформлення та вручення позивачу оскаржуваного рішення стороною відповідача дотримано.

Також слід зазначити, що посилання позивача на неодноразове звернення до органів міграційної служби з відповідним пакетом документом для надання позивачу тимчасового захисту, матеріалами справи не підтверджено, отже відсутні правові підстави для розповсюдження на статус позивача вимог Законами України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, Законами України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012р. №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві про скасування рішення про примусове повернення іноземця з України - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 07.12.2018 року.

Учасники справи:

Позивач - громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3 (ОСОБА_3), ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_2);

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві (02125, м. Київ, вул. Березняківська, 4а, ).

Суддя -