Справа № 807/546/18
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2679/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Кузьмича С.М. та Улицького В.З.,

з участю секретаря судового засідання - Луців І.І.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився;

від третіх осіб - не з'явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу державного кадастрового реєстратора Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській обл. Товта Ференца Франтішековича на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.09.2018р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката ОСОБА_2, діючого за дорученням від імені та в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, до державного кадастрового реєстратора Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській обл. Товта Ференца Франтішековича, треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6, Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській обл., про визнання рішень протиправними, зобов'язання провести державну реєстрацію земельних ділянок (суддя суду І інстанції: Іванчулинець Д.В. М.М.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 13 год. 58 хв. 24.09.2018р. м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 26.09.2018р.),-

В С Т А Н О В И В:

14.06.2018р. представник адвокат ОСОБА_2, діючий за дорученням від імені та в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати рішення державного кадастрового реєстратора Головного управління /ГУ/ Держгеокадастру у Закарпатській обл. Товта Ф.Ф. №№ ПВ-18, ПВ-018, ПВ-018, ПВ-018 від 02.05.2018р. про відмову у прийнятті заяв про реєстрацію земельних ділянок та у державній реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, а саме:

земельної ділянки площею 0,6000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (підсобного господарства), розташованої на території Вишківської селищної ради, с.Яблонівка, Хустський район, що належить у порядку спадкування позивачам ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Хустською РДА 26.06.2003р.;

земельної ділянки площею 1,1000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (підсобного господарства), розташованої на території Вишківської селищної ради, с.Яблонівка, Хустський район, що належить позивачу ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Хустською РДА 26.06.2003р.;

земельних ділянок площею 0,2000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (підсобного господарства) та 1,0800 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (підсобного господарства), розташованих на території Вишківської селищної ради, с.Яблонівка, Хустський район що належить позивачу ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_3, виданого Хустською РДА 26.06.2003р.;

зобов'язати державного кадастрового реєстратора Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській обл. Товта Ф.Ф. провести державну реєстрацію зазначених земельних ділянок, сформованих як об'єкт права власності до 2004 року, в Державному земельному кадастрі, з відкриттям Поземельної книги та видачею відповідних витягів;

стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу (а.с.6-13).

Ухвалою суду від 18.07.2018р. залучено до участі в справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. (а.с.127-128).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.09.2018р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправними та скасовані рішення державного кадастрового реєстратора ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. Товта Ф.Ф. №№ ПВ-18, ПВ-018, ПВ-018, ПВ-018 від 02.05.2018р. про відмову у прийнятті заяв про реєстрацію земельних ділянок та у державній реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, а саме:

земельної ділянки площею 0,6000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (підсобного господарства), розташованої на території Вишківської селищної ради, с.Яблонівка, Хустський район, що належить у порядку спадкування позивачам ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Хустською РДА 26.06.2003р.;

земельної ділянки площею 1,1000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (підсобного господарства), розташованої на території Вишківської селищної ради, с.Яблонівка, Хустський район, що належить позивачу ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_4, виданого Хустською РДА 26.06.2003р.;

земельних ділянок площею 0,2000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (підсобного господарства) та 1,0800 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (підсобного господарства), розташованих на території Вишківської селищної ради, с.Яблонівка, Хустський район що належить позивачу ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_3, виданого Хустською РДА 26.06.2003р.;

зобов'язано державного кадастрового реєстратора ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. розглянути повторно:

заяву ОСОБА_6, зареєстровану державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. 25.04.2018р. за № 21116 про державну реєстрацію земельної ділянки;

заяву ОСОБА_4, зареєстровану державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. 25.04.2018р. за № 21119 про державну реєстрацію земельної ділянки;

заяву ОСОБА_5, зареєстровану державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. 25.04.2018р. за № 21115 про державну реєстрацію земельної ділянки;

заяву ОСОБА_5, зареєстровану державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. 25.04.2018р. за № 21117 про державну реєстрацію земельних ділянок;

в задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. на користь позивачів судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5800 грн. кожному (а.с.221-230).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач державний кадастровий реєстратор ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. Товт Ф.Ф., який покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених вимог та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.244-255).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що в ході дослідження доданих до заяв позивачів документів, державним кадастровим реєстратором дійсно було виявлено невідповідність поданих документів, вимогам законодавства, а саме: земельні ділянки, на які виготовлялася документація із землеустрою, надавалися в рахунок земельної частки (паю), але при встановленні (відновленні) меж земельних ділянок ділянки не відносяться до земель пайового фонду.

При опрацюванні документів позивачів апелянтом прийняті рішення про відмови; підставою для прийняття спірних рішень слугували вищевказані обставини, тобто, згідно планово-картографічних матеріалів межі земельної ділянки встановлюються (відновлюються) не в пайовому контурі. Державні акти на право приватної власності на землю видані взамін сертифікатів на право на земельну часту (пай). При виготовленні технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 земельні ділянки, які вказані у документаціях із землеустрою, не відносяться територіально до земель пайового фонду.

Проведеними перевірками встановлено, що взамін сертифікатів на право на земельну частку (пай) виділялися земельні ділянки в натурі (на місцевості) із земель пайового фонду. Відповідно до державних актів земельні ділянки передано у власність позивачів із земель, що не належать до земель пайового фонду.

Зважаючи на вищевикладене, вважає, що рішення №№ ПВ-018, ПВ-018, ПВ-018, ПВ-018 від 02.05.2018р. були прийняті в межах та відповідно до чинного законодавства, оскільки при розгляді заяв позивачів встановлено, що технічні документації із землеустрою не відповідають вимогам законодавства.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельної ділянки №№ 519-ДК/488/АП/09/01/-18, 520-ДК/489/АП/09/01/-18, 521-ДК/486/АП/09/01/-18 від 15.08.2018р., якими підтверджуються виявлені порушення.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, в 2004 році померлий ОСОБА_3 (а.с.25) та позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приватизували земельні ділянки сільськогосподарського призначення, при цьому добровільно відмовившись від отримання ділянок із земель пайового фонду, обравши інші ділянки.

Із зазначеним погодився орган влади, який на той час мав право розпоряджатися землями, і передав зазначені ділянки позивачам у власність, що не суперечить ст.22 Земельного кодексу /ЗК/ України, оскільки цільове призначення земель (для сільськогосподарського виробництва) було збережено, про що свідчать видані 26.06.2003р. Хустською районною державною адміністрацією Закарпатської обл. Державні акти на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, серії НОМЕР_4, серії НОМЕР_3 (а.с.29-31).

Також спірні земельні ділянки передані у приватну власність позивачам на підставі розпоряджень голови Хустської районної державної адміністрації Закарпатської обл. № 681 від 29.12.2002р., № 784 від 29.12.2002р., № 755 від 29.12.2002р.

Позивачі набули право власності на спірні земельні ділянки, на які згідно укладених із ПП «Закарпатгеопроект» договорів провели геодезичні роботи та виготовили на кожну земельну ділянку технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) (а.с.32-81).

25.04.2018р. позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулися до державного кадастрового реєстратора ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. із заявами про державну реєстрацію земельних ділянок, які розташована в с.Яблунівка на території Вишківської селищної ради і належать їм на підставі державних актів на право власності на землю (а.с.14, 17, 20, 21).

02.05.2018р. відповідачем відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, про що прийняті рішення (повідомлення) №№ ПВ-18, ПВ-018, ПВ-018, ПВ-018 від 02.05.2018р. про відмову в прийнятті заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру (а.с.16, 19, 23, 24).

Причиною для прийняття таких рішень слугував факт невідповідності документів вимогам законодавства, а саме земельні ділянки, на які виготовлялася документація із землеустрою, надавалися в рахунок земельної частки (паю), однак при встановленні (відновленні) меж земельних ділянок встановлено, що такі не відносяться до земель пайового фонду, тобто, останні не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державний земельний кадастр» та Порядком ведення державного земельного кадастру, затв. постановою КМ України № 1051 від 17.10.2012р.

За результатами перевірок дотримання вимог земельного законодавства за об'єктами - спірними земельними ділянками, що були проведені ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл., встановлено, що вказані ділянки розташовані в контурах, що кардинально різняться від місць розташування раніше переданих у приватну власність земельних ділянок. Хоча згідно інформації з матеріалів «Технического отчета по корректировке планового материала масштаба 1:10000 колхоза «Прикордонник» Хустского района Закарпатской области» контури спірних земельних ділянок віднесені до сільськогосподарських угідь - «Сади», але відповідно до «Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) в ОАО «Прикордонник» Хустського району Закарпатської області» контури не внесені до переліку ділянок, що підлягають поділу на земельні частки (паї) (а.с.164-167, 187-201).

Розглядувані правовідносини регулюються приписами Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядком ведення Державного земельного кадастру, затв. постановою КМ України № 1051 від 17.10.2012р.

Відповідно до ч.1 ст.1 вказаного Закону Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера (ч.2 ст.1 цього Закону).

Згідно ч.1 ст.9 зазначеного Закону внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Приписами ч.4 ст.9 згаданого Закону державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.

Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій (ч.6 ст.9 цього Закону).

Відповідно до ст.21 зазначеного Закону документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати таким вимогам: текст документів має бути написаний розбірливо; документи не мають містити підчищення або дописки, закреслені слова чи інші не обумовлені в них виправлення, орфографічні та арифметичні помилки, бути заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст; документи мають відповідати законодавству.

Приписами ч.3 ст.24 вказаного Закону передбачено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: 1) особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; 2) власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; 3) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності).

Відповідно до ч.4 ст.24 зазначеного Закону для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.

Заява з доданими документами надається заявником особисто чи уповноваженою ним особою або надсилається поштою цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення.

Згідно ч.5 ст.24 цього Закону державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (ч.6 ст.24 наведеного Закону).

Окрім цього, порядок ведення Державного земельного кадастру визначається КМ України.

Так, постановою КМ України № 1051 від 17.10.2012р. затверджено Порядок ведення Державного земельного кадастру.

Відповідно до п.110 вказаного Порядку для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подаються: 1) заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; 2) оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації); 3) електронний документ.

Із наведеного слідує, що Законом України «Про Державний земельний кадастр» визначено конкретний перелік документів, які подаються для здійснення державної реєстрації, та вимоги до них. Також нормами цього Закону передбачені повноваження державного кадастрового реєстратора, на якого покладено обов'язок перевіряти подані документи на відповідність їх вимогам законодавства та за результатами перевірки надавати заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації, при цьому підставами для такої відмови є:

розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора;

подання заявником документів не в повному обсязі;

невідповідність поданих документів вимогам законодавства;

знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Як з'ясовано під час судового розгляду, підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації спірних земельних ділянок відповідачем визначено невідповідність поданих документів вимогам законодавства, а саме: земельні ділянки, на які виготовлялася документація із землеустрою, надавалися в рахунок земельної частки (паю), однак при встановленні (відновленні) меж земельних ділянок встановлено, що такі не відносяться до земель пайового фонду.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) повинна включати, зокрема, копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку (у разі проведення робіт щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно наданих доказів спірні земельні ділянки перебувають у власності позивачів, що засвідчується Державними актами на право власності на землю; вказані акти є дійсними і під час розгляду справи не надано доказів їх скасування чи визнання недійсними в судовому або позасудовому порядку.

Відповідно до п.2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що подана позивачами документація для проведення державної реєстрації земельних ділянок відповідає вимогам Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, при цьому відповідачем помилково прийняті рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.

Таким чином, вказані рішення є протиправним і підлягають скасуванню.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивачів колегія суддів виходить з того, що у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов'язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов'язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити судове рішення про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи N R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

За своєю правовою природою повноваження відповідача щодо внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково, вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

За таких умов суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання державного кадастрового реєстратора ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. Товта Ф.Ф. провести державну реєстрацію зазначених земельних ділянок, сформованих як об'єкти права власності до 2004 року, в Державному земельному кадастрі, з відкриттям Поземельної книги та видачею відповідних витягів.

Задоволення таких позовних вимог фактично призвело до підміни судом компетенції відповідача, перетягування на себе його функцій, а також до фактичного прийняття рішення про державну реєстрацію зазначених земельних ділянок, що не належить до компетенції суду.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно зобов'язав відповідача повторно розглянути заяви позивачів про державну реєстрацію спірних земельних ділянок.

При повторному розгляду також в обов'язковому порядку повинні бути враховані висновки судового рішення.

Наведений висновок також відповідає вимогам ч.4 ст.245 КАС України, відповідно до яких у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Із урахуванням вищенаведеного та обставин справи, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов підставним та обґрунтованим, а тому підлягає до часткового задоволення.

Також згідно вимог ст.139 КАС України належить стягнути на користь кожного позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. судові витрати за подання позовної заяви в розмірі 704 грн. 80 коп.

Водночас, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. на користь позивачів витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5800 грн. кожному.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачами (їх представником) до матеріалів справи долучені договори про надання правової допомоги від 27.02.2018р., укладені між адвокатом ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 (а.с.207-208, 209-210, 211-212) і Акт про виконану роботу з розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу (а.с.213).

Згідно вказаного Акта позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 прийняли від адвоката роботи по наданню професійної правової допомоги на загальну суму 17400 грн.

При цьому, будь-яких доказів оплати позивачами вказаних робіт не представлено.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477- IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Отже, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи те, що наданими до справи документами витрати на правничу допомогу не підтверджено, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат є відсутність їх документального підтвердження.

Також не доведено відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затв. наказом Міндоходів № 481 від 16.09.2013р. «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення».

При вирішенні наведеного питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду по наведеній категорії справ, яка викладена у додатковій постанові від 08.05.2018р. у справі № 810/2823/17, в постановах від 15.05.2018р. у справі № 821/1594/17, від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, які в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов'язковими під час вирішення наведеного спору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до невірного вирішення спору в частині відшкодування витрат на правову допомогу, через що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині нової постанови про покладення понесених витрат на правову допомогу на позивачів, з вищевикладених мотивів.

В решті рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу державного кадастрового реєстратора Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській обл. Товта Ференца Франтішековича задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.09.2018р. в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській обл. відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 5800 (п'ять тисяч вісімсот) грн. кожному, - скасувати.

В цій частині прийняти нову постанову, якою витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката по справі, покласти на ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді С. М. Кузьмич
В. З. Улицький
Дата складення повного судового рішення: 12.12.2018р.