Справа № 465/994/17
Суддя: Мартинишин М. О.
Дата ухвалення: 2018-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

30.11.2018 року м. Львів

Франківський районний суд міста Львова у складі:

головуючої судді Мартинишин М.О.

з участю секретаря Потюк В.М.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить скасувати постанову Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про перевірку матеріалів виконавчого провадження від 27.01.2017 як таку, що винесена з порушенням норм чинного законодавства.

В обґрунтування позову покликається на те, що 05.11.2014 відповідачем відкрито виконавче провадження на підставі постанови в справі про адміністративне правопорушення №522/18053/13-ц, виданої 04.02.2014 Приморським районним судом м.Одеси про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 65 000,00 грн. Зазначає, що Приморським районним судом м.Одеси не виносилась постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, тому 10.01.2017 звернувся до відповідача про надання копії вказаної постанови. Натомість 27.01.2017 відповідачем винесено постанову про перевірку матеріалів виконавчого провадження, якою зобовязано державного виконавця виправити помилки у графі про примусове виконання, а саме: постанови в справі про адміністративне правопорушення виправити на виконавчий лист, та у регулятивній частині - стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 65 000 грн. заборгованість по аліментах на неповнолітніх дітей, що утворилася за договором про сплату аліментів на дітей від 14.10.2011 за період з 21.06.2012 по 20.05.2013 в розмірі 65 000 грн. Вважає, що начальник Франківського відділу ДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_4 при винесенні оскаржуваної постанови порушив вимоги законодавства, оскільки фактично це не є виправленням помилки, а зміною суті постанови виконавця від 05.11.2014, і з тих причин таку належить скасувати.

Відповідно до п.10 розділу VII Перехідні положення КАС України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, наведених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов заперечив, пояснив, що оскаржувана постанова винесена згідно з вимогами законодавства про виконавче провадження, просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Крім того, виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання рішення суду є невід'ємною частиною права на справделивий суд. Судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України (стаття 124 Конституції України).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Примусове виконання рішень судів та інших юрисдикційних органів закон покладає на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Правові засади діяльності державної виконавчої служби визначені Законом України „Про державну виконавчу службу".

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»(редакції від 05.10.2016 року) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

За приписами ст.7 Закону України «Про виконавче провадження»(редакції від 05.10.2016 року) працівник органу державної виконавчої служби зобовязаний сумлінно виконувати службові обовязки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян, юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Згідно з ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»(редакції від 05.10.2016 року) передбачено, що виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У Рішенні від 30.06.2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 п/п 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини) .

Як зазначив Пленум Вищого адміністративного суду України в абзаці першому пункту 20 своєї постанови від 13 грудня 2010 року № 3 Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Судом встановлено, що відповідно до постанови від 05.11.2014 державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_5 було відкрито виконавче провадження ВП №45329480 та в такій постанові помилково було зазначено на підставі постанови в справі про адміністративне правопорушення №522/18053/13-ц, виданої 04.02.2014 Приморським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 65 000,00 грн. Заява про примусове виконання подана 05.11.2014 року.

27.01.2017 начальником Франківського відділу ДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_4 винесено постанову про перевірку матеріалів виконавчого провадження, згідно з якою зобовязано державного виконавця виправити помилки у графі про примусове виконання-постанова справі адміністративне правопорушення виправити на виконавчий лист та у регулятивній частині - стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 65 000 грн. на стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість по аліментах на неповнолітніх дітей доньку Марину та сина ОСОБА_7, що утворилась за договором про сплату аліментів на дітей від 14.10.2011 за період з 21.06.2012 по 20.05.2013 в розмірі 65 000 грн.

Відповідно до абз.3 ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Отже, беручи до уваги вищенаведене, суд зазначає, що чинним законодавством передбачено право начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова, що і було зроблено начальником Франківського відділу ДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_4, при цьому, сума стягнення та особа стягувача виправлень не зазнали. Вказана постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 05.11.2014 є чинною та не скасованою. Тому суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи позивача.

Крім того, позивачем не надано суду належних доказів, а судом не встановлено відсутність перед ОСОБА_3 заборгованості зі сплати аліментів на неповнолітніх дітей, що утворилась за договором про сплату аліментів на дітей від 14.10.2011 за період з 21.06.2012 по 20.05.2013 в розмірі 65 000 грн.

Відтак, суд приходить до висновку, що постанова начальника Франківського відділу ДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_4 від 27.01.2017 відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому відсутні підстави для її скасування.

Разом з тим суд зазначає, що оскаржувана постанова не може бути скасована лише з формальних підстав.

Відтак, в судовому засіданні не встановлено неправомірності дій відповідача по винесенні оскаржуваної постанови.

Відповідно до статті 19 Конституції України державні органи повинні діяти тільки на підставах, у межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією України та законами.

Стаття 6 у ч. 1 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що, мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 3 ст. 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Виходячи з вищенаведеного, та те, що представником відповідача, відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України доведено правомірність свого рішення, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 20, 28, 44, 47, 77, 90, 192, 210-211, 241-246, 250, 286, 294 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про скасування постанови відмовити.

Рішення може бути оскаржено сторонами безпосередньо до восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційні скарги можуть бути подані протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Франківський районний суд м.Львова

Повне судове рішення складено 10.12.2018 року.

Суддя Мартинишин М.О.