Справа № 823/1678/18
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/1678/18 Суддя (судді) першої інстанції: В.А. Гайдаш
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,

за участю секретаря Видмеденко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Черкаської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03.08.2018 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Черкаської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Черкаській області, в якому просив визнати протиправними дії, встановити позивачу статус інваліда війни на підставі поданих документів відповідно до пунктів другого та одинадцятого ч. 2 ст. 7 Закону України №3551-ХІІ від 22.10.1993 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати посвідчення відповідного зразка.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 03.08.2018 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Відповідачем направлено до суду відзив на апеляційну скаргу.

Враховуючи, що безпосередня участь сторін у судовому засіданні, в даному випадку, не є обов'язковою, оскільки матеріали справи містять достатньо письмових доказів для з'ясування фактичних обставин, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Відповідно до положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відкладення розгляду справи спричинить невиправдане порушення процесуального строку її розгляду.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 проходив службу в управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області на посаді помічника начальника чергової зміни та в період з 08 год. 00 хв. 09 травня 2016 року по 08 год. 00 хв. 10 травня 2016 року чергував у складі 1-шої зміни ОКЦ управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області.

09 травня 2016 року близько 13 год. 25 хв. на ОДС надійшло повідомлення, що у Черкаському районі поблизу с. Хутори на об'їзній дорозі м. Черкаси стався викид парів рідкого аміаку із запобіжного клапану автоцистерни автомобіля, на місце події було направлено пожежно-рятувальні підрозділи м. Черкаси, в тому числі і позивача.

Під час вчинення дій щодо осадження парів рідкого аміаку із запобіжного клапану автоцистерни автомобіля, позивач отримав отруєння парами аміаку.

За наслідками розслідування нещасного випадку, що стався з позивачем, управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області складено акт розслідування нещасного випадку форми Нцз-5 від 26.07.2016 та акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом форми Нцз-1 від 26.07.2016 №6.

Відповідно до свідоцтва про хворобу №13 від 31.01.2018, травма позивача та її наслідки, ТАК, пов'язані з виконанням обов'язків служби та 13.03.2018 позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності із зазначених підстав (довідка до акту огляду МСЕК Серії 12 ААА №878244 від 13.02.2018).

01.03.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу йому посвідчення інваліда війни, за наслідками розгляду заяви, відповідач листом від 03.03.2018 №782/01-12 повідомив його, що підстави для встановлення статусу інваліда війни відповідно до статті 7 Закону України №3551-ХІІ від 22.10.1993 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відсутні.

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Стаття 4 Закону № 3551-ХІІ визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов'язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Пунктом 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків інвалідів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302, передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус осіб, на яких поширюється дія Закону № 3551-ХІІ.

Згідно з пунктом 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302, посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причини інвалідності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Державна служба України з надзвичайних ситуацій та її територіальні органи не визначені законодавством України як військове формування, тому посилання позивача на п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-ХІІ, як на підставу для задоволення позову є необґрунтованим.

В свою чергу, відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-ХІІ, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, зокрема, Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Однак, вказаний пункт містить умову - до таких осіб належать ті, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, а також працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції, до забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях і стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Як встановлено, позивач не здійснював такого захисту та не став особою з інвалідністю внаслідок цього.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну служба України з надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 №1052, Державна служба України з надзвичайних ситуацій (ДСНС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності.

Апелянт посилається на те, що військова служба визначена як державна служба особливого характеру, яка полягає в професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я та віком громадян країн, пов'язаній із захистом своєї Батьківщини. Порядок проходження військової служби, права та обов'язки військовослужбовців визначаються відповідними законами держав та певними положеннями про проходження військової служби, які затверджуються верховною владою країни та іншими нормативно-правовими актами. Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу передбачено, що служба цивільного захисту є державною службою особливого характеру, яка забезпечує пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, вживає заходів запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідації їх наслідків у мирний час та особливий період. Особами рядового і начальницького складу служби цивільного захисту є громадяни, які у добровільному порядку прийняті на службу цивільного захисту за контрактом і яким присвоєно відповідно до цього Положення спеціальні звання.

Як зазначає апелянт, у лютому 2015-го року Верховною Радою України були внесені зміни до законодавчих актів, фактично прирівнявши проходження служби цивільного захисту до військової служби.

Однак, такі доводи апелянта не змінюють факту про відсутність у Державної служби України з надзвичайних ситуацій визначеного законодавством статусу військового формування.

Відповідно до абз. 13 ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-ХІІ, військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з'єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Позивач звільнений зі служби цивільного захисту в Державній службі України з надзвичайних ситуацій, перебуваючи на посаді - підполковника служби цивільного захисту, а у відповідності до ч. 1 ст. 4 Кодексу цивільного захисту України від 02.10.2012 № 5403-VІ цивільний захист - це функція держави, спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період.

Віднесення особи до інваліда війни відповідно до ст. 7 Закону від 22.10.1993 № 3551-ХІІ безпосередньо пов'язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у ст. 4 цього Закону, відповідно до якої, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що інвалідність позивача не пов'язана з виконанням обов'язків військової служби в контексті статті 7 Закону від 22.10.1993 № 3551-ХІІ (під час воєнних дій), а одержана внаслідок виконанням обов'язків служби в Державній службі України з надзвичайних ситуацій, тому позивач не може вважатися інвалідом війни.

Таким чином, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що обставини виникнення інвалідності позивача не дають йому право на отримання статусу інваліда війни відповідно до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача надати ОСОБА_3 статус інваліда війни та видати посвідчення відповідно до п.9 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Враховуючи наведене вище та доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційних скарг, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03.08.2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Черкаської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03.08.2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 11.12.2018