Справа № 1540/3497/18
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2018-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 1540/3497/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Соколенко О. М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Джабурія О.В.

суддів: Кравченко К.В. , Вербицька Н. В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.08.2018р. по справі № 1540/3497/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

13 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №121 від 26.06.2018 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Пакистану ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10.07.2018 року він отримав повідомлення №5/1-578 від 26 червня 2018 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 121 від 26.06.2018 року.

Посилаючись на положення п.1 ч.1 ст. 1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року», ст.14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, позивач вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №121 від 26.06.2018 року, оскільки відповідач не прийняв до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Пакистану.

Також, 18.07.2018 року, з метою повного та всебічного з`ясування обставин у справі, судом першої інстанції постановлена ухвала, якою витребувано з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області належним чином засвідчену копію матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

30 липня 2018 року за вх. №21824/18 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву з доказами направлення його копії на адресу позивача (а.с.24-32), в якому зазначено, що Головне управління ДМС України в Одеській області не визнає даний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті, протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідач у відзиві зазначає, що перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Крім того, відповідач вказує, що підтверджено, що до приїзду в Україну з країни громадської належності у листопаді 2015 року, позивач перебував на території Туреччини на протязі місяця. Тобто, згідно до вимог п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження, що відповідно до абз.6 ч.1 ст.6 цього Закону є підставою для ненадання такій особі статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач зазначає, що звернення до ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось 15.06.2018 року, лише після вилучення посвідки на тимчасове проживання та після того, як позивач двічі відбував термін затримання у ПТПІ м. Чернігова, тобто, більше, ніж через три роки після прибуття до України.

Цим самим, як стверджує відповідач, позивач порушив вимоги ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із постановою Верховного Суду у справі №820/1502/17 від 14.03.2018 року.

Враховуючи викладене та з посиланням у відзиві на позов на ті ж обставини та підстави, які встановлені у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.06.2018 року, відповідач вказує, що рішення (наказ) ГУ ДМС України в Одеській області від 26.06.2018 року №121 приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Зважаючи на вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви у позовному обсязі.

Разом із відзивом на позовну заяву до суду відповідачем надані витребувані копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 №2018OD0077 (а.с.35-91).

В судовому засіданні 14.08.2018 року судом долучено до матеріалів справи відзив відповідача на позовну заяву та матеріали особової справи ОСОБА_1 .

Також, у судовому засіданні 14.08.2018 року з`ясовано, що 07.08.2018 року представник позивача Дювенжи К.Г. ознайомився з матеріалами справи, відзивом на позовну заяву та матеріалами особової справи ОСОБА_1 №2018OD0077 (а.с.23).

У судовому засіданні 14.08.2018 року вказаний представник позивача зазначив, що у позивача відсутня необхідність у поданні відповіді на відзив, а також зазначив, що після ознайомлення з матеріалами справи у позивача та його представника відсутні будь-які додаткові докази, клопотання або письмові пояснення.

Представник позивача у судовому засіданні 14.08.2018 року підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.08.2018 року заявлений позов не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов та зважаючи на надані до суду докази.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

На вказане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були порушені норми процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим, на думку апелянта, рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Згідно до вимог п.2 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Як углядається з наявної в матеріалах адміністративної справи копії особової справи ОСОБА_1 №2018OD0077, позивач, громадянин Пакистану, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.06.2018 року звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №89 (а.с.42-43,44).

У вказаній заяві-анкеті ОСОБА_1 , зокрема, зазначив, що він є громадянином Пакистану. Причиною виїзду з Пакистану позивач вказав те, що між сунітами та шиїтами розпочався конфлікт в 2016 році, та там стало небезпечно жити, у зв`язку із чим, позивач домовився з людиною, яка повідомила йому про можливість переїзду до Італії. Також, позивач повідомив, що він з Пакистану через Іран, Туреччину приїхав до України в м.Львів, але йому повідомили, що це і є Італія. У Львові позивача затримали працівники прикордонної служби і відправили в пункт, де позивач проживав рік та отримав посвідку на тимчасове проживання. Махат ОСОБА_2 вказує, що йому не була відома процедура продовження строку дії посвідки, та через певний час після закінчення строку дії посвідки, позивача затримала поліція та направила в пункт тимчасового перебування іноземців. Через шість місяців, як вказує позивач, його відпустили, та він звернувся до відповідача із заявою. У зв`язку із вищевикладеним, позивач просив про легалізацію його статусу, зазначивши, що у нього не має можливості та бажання їхати додому.

Разом з цим, відносно позивача 19.06.2018 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.53-57), в якій зазначено, що ОСОБА_1 народився в Пакистані, пров. Пенджабі, м. Манді Бахауддін, с.Таті ша Мохаммед та є громадянином Пакистану. За віросповіданням позивач мусульманин-суніт, сповідує іслам. Документами, що посвідчують особу позивача ОСОБА_1 вказав посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 , виданою 25.11.2016 року строком дії до 24.11.2017 року.

Позивач зазначив, що до України він прибув сам, а у Пакистані у нього залишись проживати: мати ОСОБА_3 , батько ОСОБА_4 та брат ОСОБА_5 . Рідною мовою ОСОБА_1 є пенджабі та він вільно володіє мовою урду.

Під час анкетування 19.06.2018 року щодо виїзду з останньої країни постійного проживання позивач повідомив, що Пакистан він покинув у серпні 2015 року нелегально, виїхавши поїздом з Пакистану (м. Пенджаб) до м. Блучистан, звідки нелегально на автомобілі потратив до Ірану (якесь невідоме село), а звідти - до Туреччини (м. Стамбул) добирався пішки та на автомобілі, а потім вже на пароплаві дістався до м. Одеси. Позивач також повідомив, що в Ірані він перебував протягом 10 днів, а в Туреччині (м. Стамбул) один місяць та зазначив, що в цих країнах не звертався за наданням притулку або за наданням статусу біженця, оскільки у нього не було такої необхідності. В подальшому, як вказує ОСОБА_1 в анкеті від 19.06.2018 року, він потрапив до ПТПІ (м. Чернігів, через 15 днів після потрапляння до м. Одеси) на 18 місяців у листопаді 2015 року та отримав посвідку на тимчасове проживання на рік. Приблизно через місяць після того, як закінчилась дія посвідки, як вказує позивач, його знову відправили до ПТПІ, де він пробув пів року, та його випустили за рішенням суду. Позивач вказав, що він зрозумів, що посвідку продовжити більше не буде можливості та звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області. Також, позивач зазначив, що за наданням статусу біженця в інших регіонах України не звертався.

Датою в`їзду в Україну позивач вказав листопад 2015 року.

Окрім цього, під час анкетування 19.06.2018 року причиною виїзду з країни постійного проживання позивач вказав на те, що у 2014-2015 роках почався конфлікт між сунітами та шиїтами у місті ОСОБА_6 , Пакистан, і в цілому в Пакистані також були якісь на цьому підґрунті проблеми, але не такі сильні. ОСОБА_1 повідомив, що він не міг знайти роботу, тому що ніде не навчався, а тому у нього були фінансові труднощі, що також слугувало причиною виїзду.

Також, під час анкетування позивач зазначив, що:

- ані він, ані члени його родини не перебували в політичних, релігійних, військових або громадських організаціях;

- до нього не застосовувались адміністративні заходи (арешт, затримання);

- він не притягався до кримінальної відповідальності;

- він не проходив строкову військову службу, не є військовозобов`язаним, оскільки в країні немає строкової служби.

З текстом вказаної анкети позивач ознайомлений 19.06.2018 року, заперечень він не висловлював, що підтверджується його підписом на її останньому аркуші анкети (а.с.57).

Відповідно до вимог ч.1 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Осадчим М.В. 26.06.2018 року проведено із заявником співбесіду та складено відповідний протокол (а.с.59-64). Під час співбесіди 26.06.2018 року ОСОБА_1 , окрім відомостей, які зазначені під час анкетування, додатково зазначив, зокрема, що він планував потрапити до Іспанії чи Германії. Також, позивач повідомив, що в Туреччині він не звертався за захистом, тому що домовився з посередником, щоб він доставив позивача до Європи, а не в Україну, і не до Туреччини.

Махат ОСОБА_2 також зазначив, що він 15-20 днів прожив в м. Одесі, а потім посередник перевіз його до іншого міста, звідки він опинився у м. Львові, де його затримали представники прикордонної служби.

Під час співбесіди 26.06.2018 року позивач повідомив, що в листопаді 2015 року його затримали на кордоні поблизу м. Львів, звідки він прямував до Германії. 03.11.2016 року позивача випустили, через 15 днів в м. Одесі ОСОБА_1 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні на один рік.

Окрім цього, позивач повідомив, що він працював в м.Київ, з грудня 2016 року по грудень 2017 року.

Також, під час співбесіди 26.06.2018 року позивач повідомив, що його права та права його сім`ї на території країни постійного проживання не порушувались, однак додому до позивача та його сім`ї приходили як суніти, так й шиїти, кожні з яких зазначали, щоб позивач був саме на їх боці. Позивач зазначив, що конфлікт між сунітами та шиїтами відбувався у 2015 році, а потім ставало легше з кожним роком, і наразі у місті проживання його батьків ситуація є нормальною. ОСОБА_1 повідомив, що його батьків на батьківщині не чіпають.

Крім того, позивач зазначив, що у нього не виникало у Пакистані проблем, що були пов`язані з його віросповіданням, що його не переслідували на батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи, що йому особисто ніхто не погрожував.

Також, як вбачається з матеріалів справи, працівником органу міграційної служби заповнено реєстраційний листок на ОСОБА_1 , як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.65-69). У вказаному реєстраційному листку вказані ті ж самі дані, які зазначені позивачем у анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та у протоколі співбесіди.

26 червня 2018 року, розглянувши заяву та особову справу №20180D0077 ОСОБА_1 , на підставі проведених анкетування, інтерв`ю та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної ІКП, головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні (а.с.79-84) та додатки до висновку (а.с.85-89), у якому зазначено, за матеріалами особової справи не встановлено жодної обставини, яка б надавала підстави для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та вказано на наявність підстав відповідно до ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, у висновку від 26.06.2018 року зазначено, що шукач захисту потрапив на територію України в листопаді 2015 року. З території Пакистану незаконно виїхав на автомобілі до Ірану (назва населеного пункту особі не відома), в серпні 2015 року. У вересні-серпні 2015 року, також без отримання відповідного дозволу, вибув з Ірану до Туреччини автомобілем, та приблизно протягом місяця там перебував (м. Стамбул), звідки водним шляхом вибув в напрямку України, кордон якої перетнув нелегально, поза пунктом пропуску, потрапив до м. Одеса. Зі слів особи, із зазначеного періоду територію України не покидав.

Звернення до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось 15.06.2018 року. Виїзд з регіону постійного проживання, зі слів шукача захисту, відбувся через фінансові труднощі, відсутність освіти та роботи та через побоювання щодо ймовірності розгортання конфлікту між сунітами та шиїтами в регіоні постійного проживання. Задля підтвердження особи, заявник надав до управління копію посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 (видана на підставі перебування в ПТПІ у м. Чернігів, в період 2015-2016 років, вилучена після закінчення терміну дії). Зі слів шукача захисту, інших документів, які посвідчують особу, він не має.

Також, у висновку зазначається, що за результатами розгляду матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити, що він не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до вимог п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, заявник чітко стверджує, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, по відношенню до заявника не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Додатково, ані заявник, ані його близькі родичі не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій в регіоні постійного проживання або поза його межами. Також, як вказано у висновку, аналізом проведених із заявником анкетування та співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою зазнати смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання за вищевказаними ознаками, відповідно до п.13 ст.1 вищевказаного Закону.

У висновку від 26.06.2018 року зазначено, що за результатами проведених заходів встановлено, що історія переслідування заявника не містить будь-яких обставин або умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Результати проведеного аналізу вказують на необґрунтованість звернення особи за міжнародним захистом.

Крім того, як вказано у висновку від 26.06.2018 року, в заяві про звернення за міжнародним захистом від 15.06.2018 року шукач захисту стверджує, що виїзд з Пакистану був пов`язаний з конфліктом на релігійному підґрунті між сунітами та шиїтами, який розпочався у 2016 році в регіоні його постійного проживання, та супроводжувався вбивствами людей, через що життя особи було в небезпеці. Натомість, під час проведення із заявником співбесіди, було встановлено, що зазначений конфлікт насправді розпочався у 2012 (2013) році, що призвело до вбивства однієї людини, та особисто в нього з цього приводу проблем не було, жодних погроз або переслідувань він не зазнавав, а основною причиною виїзду з Пакистану були фінансові труднощі. Наразі на Батьківщині соціально-політична ситуація розцінюється особою як задовільна. В той самий час, з анкетування випливає, що ймовірне протистояння представників вказаних течій ісламу на батьківщині відбувалось у 2015 році, а виїзд особи був пов`язаний з неможливістю отримати роботу.

Таким чином, як вказано у висновку від 26.06.2018 року, спираючись на твердження шукача захисту, неможливо встановити, коли саме розпочався вищевказаний конфлікт, в якій формі він протікав, яким чином він торкався питання безпеки життя заявника, враховуючи те, що відповідно до співбесіди від 26.06.2018 року, проблем, пов`язаних із віросповіданням у фігуранта не виникало. Крім цього, з протоколу співбесіди спостерігається, що права особи та його рідних в Пакистані жодним чином не порушувались, будь-яких проблем з представниками влади в них ніколи не виникало.

Як зазначено у висновку від 26.06.2018 року, відповідно до ІКП, в зазначений заявником період (2013-2016 роки), конфліктів між сунітами та шиїтами в ОСОБА_5 не відбувалось, був період нестабільності та пригнічення меншин, однак, шукач захисту за релігійною ознакою відноситься до сунітів, яких в Пакистані є більшість.

Також, у висновку від 26.06.2018 року зазначено, що за матеріалами особової справи, виїзд заявника на територію нашої країни не обумовлений потребою у міжнародному захисті та в свою чергу, пов`язаний лише з бажанням тимчасової легалізації в країні. Зокрема, встановлено, що шукач захисту потрапив в Україну восени 2015 року, водночас із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся із зволіканнями, - 15.06.2018 року, лише після вилучення посвідки на тимчасове проживання та після того, як двічі відбував термін затримання у ПТП м. Чернігів, через що особу було притягнено до адміністративної відповідальності за ст. 203 КУпАП.

Зважаючи на вищевикладене у висновку від 26.06.2018 року вказано, що можливо дійти висновку, що відносно особи не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме пов`язані з ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Разом із тим, у висновку зазначено, що можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Окрім цього, у висновку від 26.06.2018 року зазначено, що під час проведення співбесіди від 26.06.2018 року, шукач захисту зазначив, що у випадку повернення до Пакистану, він не знає, чи може йому загрожувати смертна кара, нелюдське, або таке, що принижує людську гідність поводження або покарання. Заявник не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до регіону постійного проживання. Особа зазначає, що не бажає повертатися до Пакистану через те, що існує вірогідність повторного розгортання конфлікту на релігійній основі, через що його життя може бути в небезпеці, однак, наразі на батьківщині ситуація нормалізувалась та під час минулого перебування в регіоні постійного проживання в умовах, появи яких він побоюється, прямої загрози життю заявника не було. Водночас встановлено, що брат, батько та матір шукача захисту залишились проживати за колишньою адресою проживання у с. Таті Ша Мохаммед (Пакистан), не зазнавали та не зазнають жодних проблем, проживаючи в Пакистані, не збираються змінювати регіон постійного проживання, мають роботу в регіоні постійного проживання.

Зважаючи на вищенаведене, у висновку від 26.06.2018 року зазначається, що особу можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця». З огляду на вищенаведене та за матеріалами особової справи не встановлено жодної обставини, яка б надавала підстави для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, в поданій заяві відсутні посилання на матеріали, які підтверджують обґрунтованість побоювань зазнати переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або серйозної шкоди життю або свободі у разі добровільного повернення до країни громадянської належності.

Відповідно до вимог ч.7 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

26 червня 2018 року відповідачем прийнято наказ №121 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с.70).

Також, 26 червня 2018 року відповідачем на підставі наказу №121 від 26.06.2018 року, на імя ОСОБА_1 складено повідомлення №5/1-578 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.9-10, 71-74).

Позивач отримав вказане письмове повідомлення 10.07.2018 року, що підтверджується матеріалами справи.

Не погодившись з наказом №121 від 26.06.2018 року, позивач 13.07.2018 року звернувся до суду з даною позовною заявою.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно до вимог ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до вимог п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Колегія суддів зазначає, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно до вимог ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту» за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

ОБҐРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Колегія суддів зазначає, що позивачем до заяви, що подана до ГУ ДМС України в Одеській області не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, жодних доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Пакистану та обґрунтованих пояснень щодо того, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до регіону постійного проживання позивач не навів. Позивач також не вказав, чим можуть бути підтвердженні обставини ймовірної небезпеки для на нього у випадку повернення до країни громадянської належності Пакистану.

У позовній заяві зазначено, що після ознайомлення з матеріалами своєї особової справи з боку позивача будуть надані до суду відомості про країну походження та факти, що підтвердять реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя, у разі повернення до країни громадянської належності Пакистану.

Однак, після ознайомлення представника позивача 07.08.2018 року з матеріалами особової справи позивача, такої інформації, пояснень чи доказів з боку позивача та його представника до суду першої та апеляційної інстанцій не надано.

Отже, докази, що можуть підтвердити реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя, у разі повернення до країни громадянської належності Пакистану, як і докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Більш того, як вірно встановлено судом першої інстанції, сам позивач під час співбесіди зазначав, що у нього не виникало у Пакистані проблем, що були пов`язані з його віросповіданням, що його не переслідували на батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи, що йому особисто ніхто не погрожував.

Колегія суддів зазначає, що позивач прибув в Україну в листопаді 2015 року, однак із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся до органу міграційної служби лише 15.06.2018 року, після того, як у нього сплинув строк дії посвідки про тимчасове місце проживання.

Отже, звернення до ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось 15.06.2018 року, лише після вилучення посвідки на тимчасове проживання та після того, як позивач двічі відбував термін затримання у ПТПІ м. Чернігова, тобто, більше, ніж через три роки після прибуття до України.

Колегія суддів погоджується із твердженням відповідача, що цим самим, позивач порушив вимоги ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Отже, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Колегія суддів зазначає, що позивач ніколи не брав участь в діяльності політичних партій та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи до соціальної групи.

Натомість, позивач вказує, що він є сунітом та що в країні його громадянської належності Пакистані в 2016 році існував конфлікт між сунітами та шиїтами. Таку інформацію позивач навів у заяві від 15.06.2018 року про звернення за захистом. В той же час, під час анкетування та співбесіди ОСОБА_1 вказує іншу дату початку релігійного конфлікту в Пакистані, а саме: 2014-2015 роки.

Як зазначає позивач, конфлікт, через який він покинув Пакистан відбувся у 2016 році, натомість ОСОБА_1 покинув країну громадянської належності у 2015 році.

Під час співбесіди 26.06.2018 року позивач повідомив, що його родичів, які залишились проживати в Пакистані, пров. Пенджаб, с.Тати шах Мохаммед, ніхто не переслідує.

Колегія суддів зазначає, що позивачем до міграційної служби було неодноразово надано суперечливі дані, зокрема, щодо міста в Україні, в яке він прибув (спочатку вказано, що у м. Львів, а подальшому повідомлено, що в м. Одесу), щодо початку релігійного конфлікту в Пакистані, який слугував підставою для виїзду з країни (в заяві 2016 рік, в анкеті 2014-2015 року, в протоколі 2015 рік).

Аналізуючи інформацію по країні походження позивача, судом першої інстанції вірно встановлено, що Ісламська Республіка Пакистан держава Південної Азії, яка виникла в 1947 році в результаті розділу території Британської Індії, межує з Індією, КНР, Афганістаном та Іраном. Є учасником міжнародних організацій: ООН, Співдружність Націй, ВТО, Шанхайська організація співробітництва та членом країн, що розвиваються «Групи 77». Пакистан федеративна республіка змішаного типу, що складається із 4 провінцій (Пенджаб, Сінд, Хайбер-Пахтунхва та Белуджистан).

Етнічний склад населення: пенджабці, пуштуни, сіндхи, саряки, мухаджири, белуджи та інші. Відповідно до Конституції Пакистану, національною мовою республіки є урду. Допускається застосування англійської мови як офіційної. Пакистан шоста по кількості населення країна світу і друга по чисельності мусульманського населення після Індонезії. 96% населення є мусульманами, в тому числі 91% - суніти, и 5% - шиїти. Державною релігією є іслам сунітського толку. До конфесійного складу відносяться: мусульмани, індуїсти, християни, ахмаді, сікхи, парси, буддисти, іудеї, бахаї та аміністи.

В Пакистані не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Відносно додаткової форми захисту колегія суддів зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Заявлена позивачем у його заяві, під час анкетування та співбесіди інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Пакистані його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Також, позивачем взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що він змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу особи, що потребує додаткового захисту, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач не навів достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Пакистані. Надана ним інформація при викладенні причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надано, не доведено жодного суттєвого факту заяви.

Позивачем не надано переконливих доказів щодо ймовірної небезпеки, яка може очікувати на нього в разі повернення на батьківщину.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в Пакистані, а також підстав для виїзду з Пакистану дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через ймовірні індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Крім того, у відповідності до абз.6 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно до вимог п.22 ч.1 ст.1 третя безпечна країна країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що позивач до приїзду (на шляху) в Україну у листопаді 2015 року територіально перебував, зокрема протягом місяця в Туреччині (м. Стамбул), тобто, позивач до моменту потрапляння на територію України перебував до листопада 2015 року в іншій країні, та міг звернутись за міжнародним захистом у цій країні.

В свою чергу, станом на момент звернення позивача із заявою до відповідача у червні 2018 року, Державною міграційною службою України були підготовлені роз`яснення стосовно визнання Туреччини в якості третьої безпечної країни від 15.03.2018 року, в яких зазначено, що враховуючи інформацію по країні походження, яка досліджується під час підготовки висновків за результатами розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебування заявників у Туреччині не є підставою для прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 7 частини першої статті 6 Закону та не відповідає критеріям, відповідно до пункту 22 статті 1 Закону.

В свою чергу, як встановлено судом, відповідач у висновку про відмову в оформленні документів, який слугував підставою для прийняття оскаржуваного наказу, не посилався на зазначену підставу щодо перебування позивача у Туреччині як у третій безпечній країні.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного, що доводи позивача є надуманими, останнім не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за релігійними ознаками та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими ймовірними побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до вимог п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в Пакистані та перебуваючи поза його межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що звернення позивача є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуваний наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яким ОСОБА_1 відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято ГУ ДМС України в Одеській області на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено правомірність прийняття ГУ ДМС України в Одеській області спірного наказу від 26.06.2018 року №121, то похідна позовна вимога позивача про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Пакистану ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також не підлягає задоволенню.

Решта доводів позивача та його представника висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Крім того, слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 слід відмовити.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що судове рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Кравченко К.В. Вербицька Н. В.