Справа № 2540/3213/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2540/3213/18 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Чернігівської міської ради про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення позивачу компенсації додаткових витрат на оплату житлово-комунальних послуг, які нараховані ПАТ «Облтеплокомуенерго» у межах, що перевищують соціальні нормативи встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального господарства»;

- зобов'язати відповідача компенсувати за рахунок місцевого бюджету позивачу додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг, які нараховані ПАТ «Облтеплокомуенерго» за період з вересня 2015 року по квітень (включно) 2018 року за нормами, встановленими рішеннями виконкому Чернігівської міської ради №112 від 14 квітня 2014 року та №181 від 20 квітня 2017 року, що перевищують соціальні нормативи встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 року № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування шляхом оплати 4 440,04 грн до ПАТ «Облтеплокомуненерго» на особовий рахунок ОСОБА_4 НОМЕР_1 для погашення заборгованості за постачання гарячої води.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі у зв'язку із неналежністю розгляду спору в порядку адміністративного судочинства.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення, а справу направити на продовження розгляду, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки спір у даній справі є публічно-правовим.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно з частиною шостою статті 48 Бюджетного кодексу України (далі - БК) бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

За змістом підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 89 та статті 102 БК до видатків місцевих бюджетів належать видатки щодо додаткових виплат населенню на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню).

Видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 102 БК постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року №256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету та встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів ведуть персоніфікований облік отримувачів пільг за соціальною ознакою згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року № 117 «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги», а також здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги (пункт 2 Порядку).

Згідно з пунктом 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. У свою чергу, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої).

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС визначено, що суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб'єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Звертаючись до суду із даним позовом з вимогою зобов'язати відповідача нарахувати на її рахунок субсидію, позивач намагається захистити своє право на отримання такої субсидії, яка у розумінні вимог чинного законодавства є соціальною допомогою певній категорії громадян, яким встановлені пільги на оплату житлово-комунальних послуг. Така допомога є гарантією держави щодо соціальною захисту певної категорії громадян та компенсується відповідачем з місцевого бюджету за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Як свідчать положення КАС, спори фізичних осіб щодо оскарження ними рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг належать до юрисдикції адміністративних судів.

За таких обставин, оскільки спірні правовідносини у даній справі стосуються права позивача на отримання державної соціальної допомоги у вигляді компенсації на оплату житлово-комунальних послуг (житлової субсидії), то спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду України від 13 вересня 2016 року у справі № 21-2969а16 та постанову Верховного Суду від 04 квітня 2018 року по справі № 370/108/17, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки у вказаних справах спір виник щодо правомірності набуття фізичною особою права власності на бюджетні кошти у вигляді субсидії, та стягнення з неї згаданої суми як набутої без достатньої правової підстави.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 906/621/17 також є необґрунтованим, оскільки спір у справі, розглянутій касаційним судом не був пов'язаний із правом фізичних осіб на соціальні пільги, допомоги чи компенсації та стосувався лише встановленого законом обов'язку органу державної влади здійснювати відповідному суб'єкту господарювання компенсацію витрат за надані ним пільгові послуги.

Тобто Верховний Суд України та Верховний Суд у згаданих рішеннях вирішували питання юрисдикції у справах з іншим суб'єктним складом, предметом позову та суттю спірних правовідносин. Тому, згадані рішення не можуть бути застосовані до даної справи.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки даний спір має розглядатися за правилами КАС.

За змістом частини першої статті 320 КАС підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права які призвели до неправильного вирішення питання, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 34, 243, 312, 320, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 10.12.2018.