Справа № 803/562/16
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2126/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Попка Я.С.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Волинської митниці Державної фіскальної служби України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року (ухвалене головуючим-суддею Валюхом В.М. в порядку письмового провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив стягнути з Волинської митниці ДФС на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі в розмірі 14 314,17 грн.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 10.05.2016 позов було задоволено повністю.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2016 апеляційну скаргу Волинської митниці ДФС задоволено частково, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10.05.2016 скасовано, адміністративний позов ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.09.2015 по 28.01.2016 залишено без розгляду, а в задоволенні позовної вимоги про стягнення коштів за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 28.01.2016 по 04.03.2016 було відмовлено.

З такими висновками судів не погодився Верховний Суд, який постановою від 04.10.2018 скасував постанову суду апеляційної інстанції, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10.05.2016 в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення залишив в силі, а в частині позовних про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу справу направив до Львівського апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Одночасно суд касаційної інстанції вказав, що апеляційний суд неправильно застосував до спірних правовідносин положення ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч.2 ст.233 цього Кодексу не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2016 по справі №803/3549/15 (№876/10863/15) за позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС про визнання протиправним та скасування наказів про звільнення, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Волинської митниці ДФС №788-о від 31.07.2015 «Про звільнення ОСОБА_1.», №851-о від 06.08.2015 «Про внесення змін до наказу Волинської митниці ДФС від 31.07.2015 №788-о» та №1012-о від 04.09.2015 «Про звільнення ОСОБА_1.», поновлено позивача на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Луцьк» Волинської митниці ДФС з 04.09.2015, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2016 Волинська митниця ДФС прийняла наказ №218-о від 29.02.2016 «Про поновлення ОСОБА_1.», згідно з яким позивача поновлено на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Луцьк» Волинської митниці ДФС з 04.09.2015.

При цьому, наказом Волинської митниці ДФС №218-о від 29.02.2016 «Про поновлення ОСОБА_1.», прийнятим на виконання вищевказаної постанови, не було вирішено питання виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки при зверненні до суду останній не заявляв таких вимог і такі у межах вказаної справи по суті не вирішувалися.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що такі можуть бути заявлені, в тому числі, після постановлення рішення про поновлення на роботі. При цьому, відхиляючи доводи відповідача, суд зазначив, що відповідно до трудового законодавства позивач не позбавлений права після постановлення судового рішення про поновлення його на посаді в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з і належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З аналізу наведених вище правових норм убачається, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, а також усіх виплат, на які працівник має право за умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, не обмежується будь-яким строком, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому, право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч.2 ст.233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Конституційним Судом України визначено, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникла у працівника, незаконно позбавленого можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Згідно ст.69 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Також, право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід'ємним правом позивача, захист якого гарантований ч.1 ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Як було зазначено вище, при ухваленні Львівським апеляційним адміністративним судом постанови від 27.01.2016 по справі №803/3549/15, не було вирішено питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що призвело до необхідності звернення до суду з даним позовом.

При розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції правильно виходив із кількості робочих днів, зазначених у листах Міністерства соціальної політики України №10196/0/14-14/13 від 09.09.2014 «Про розрахунок тривалості робочого часу на 2015 рік», №10846/0/14-15/13 від 20.07.2015 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», а також з розміру середньоденного заробітку 112,71 грн, визначеного у довідці Волинської митниці ДФС № 5/44-1122 від 07.09.2015.

Тривалість вимушеного прогулу позивача, який утворився внаслідок винесення протиправного наказу відповідача, необхідно обчислювати з 05.09.2015 по 26.01.2016, який становить 100 робочих днів.

Згідно довідки про середньомісячну заробітну плату Волинської митниці ДФС № 5/44-1122 від 07.09.2015, середньоденний заробіток позивача становив 112,71 грн.

З урахуванням кількості робочих днів вимушеного прогулу за період з 05.09.2015 по 26.01.2016, розмір заробітної плати, що підлягає виплаті позивачу становить 11271 грн (112,71 грн * 100 робочих днів), з врахуванням обов'язкових податків і зборів.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, прийшов до вірного висновку про задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.09.2015 по 26.01.2016.

Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Волинської митниці Державної фіскальної служби України залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року по справі № 803/562/16 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05 вересня 2015 року по 26 січня 2016 року в розмірі 11 271 (одинадцять тисяч двісті сімдесят одна) гривня - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
Я. С. Попко
Повне судове рішення складено 10.12.2018.