Справа № 9901/455/18
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 9901/455/18

Провадження № 11-556сапс18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2018 року (судді Бившева Л. І., Гончарова І. А., Олендер І. Я., Ханова Р. Ф., Шипуліна Т. М.) у справі за позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання неправомірним і скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

УСТАНОВИЛА:

27 лютого 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВРП, у якому просив:

- визнати його, суддю Деснянського районного суду міста Чернігова, таким, що станом на 15 лютого 2018 року мав всього 23 роки 11 місяців 10 днів стажу роботи, що дає право на звільнення у відставку;

- визнати неправомірним і скасувати рішення ВРП від 15 лютого 2018 року № 489/0/15-18 «Про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про звільнення з посади судді Деснянського районного суду міста Чернігова у відставку» (далі - рішення ВРП);

- зобов'язати ВРП протягом 15 днів від дня ухвалення судового рішення повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про звільнення у відставку та ухвалити рішення про звільнення його у відставку відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що рішення відповідача про відмову у задоволенні заяви про звільнення з посади судді Деснянського районного суду міста Чернігова у відставку є неправомірним.

Свою позицію позивач обґрунтовує такими аргументами:

- фактично він розпочав виконання обов'язків судді 3 лютого 2002 року, і стаж судді, який дає право на відставку, станом на 15 лютого 2018 року (день вирішення відповідачем його заяви про звільнення з посади судді у відставку на підставі пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України) становить 23 роки 11 місяців 10 днів, із яких 15 років 3 місяці 12 днів - стаж роботи на посаді судді; 3 роки 9 місяців 11 днів - стаж роботи в органах юстиції Чернігівської області; 4 роки 10 місяців 17 днів - час навчання у Київському вищому військовому інженерному училищі зв'язку ім. М. І. Калініна (далі - КВВІУЗ);

- посилаючись на положення пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (далі - постанова № 865) позивач вважає, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного у статті 137 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (тут і далі - чинного на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1402-VIII), календарний період проходження строкової військової служби, до якої відповідно до частини першої статті 25 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про загальний військовий обов'язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII)зараховується навчання у військово-навчальних закладах. Тому до стажу роботи позивача, що дає судді право на відставку, зараховується 4 роки 10 місяців 17 днів навчання в КВВІУЗ;

- посилаючись на положення статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII «Про статус суддів» (далі - Закон № 2862-XII), що діяв до липня 2010 року, позивач вважає, що до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, зараховується стаж його роботи у період з 19 січня 1999 року по 4 червня 2000 року на посаді заступника начальника управління юстиції - начальника відділу державної виконавчої служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області (1 рік 4 місяці 15 днів), у період з 5 червня 2000 року по 24 червня 2001 року включно (1 рік 19 днів) на посаді начальника Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області та у період з 25 червня 2001 року по 2 листопада 2002 року (1 рік 4 місяці 7 днів) на посаді начальника відділу загального та кадрового забезпечення Чернігівського обласного управління юстиції. Позивач обґрунтовує свою позицію функціональними обов'язками, визначеними у пункті 4.5 Положення про районні, районні у містах, міські (міст обласного значення) управління юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 5 лютого 1999 року № 9/5, та у пункті 3 Положення про Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міські управління юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 30 серпня 2000 року № 36/5. Вказує, що ВРП зазначений стаж роботи взагалі не розглядав і в мотивувальній частині рішення не навів аргументів щодо причини його незарахування.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 23 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовив.

За правовим висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду законодавство, чинне на час призначення позивача на посаду судді, передбачало зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку, саме календарний період проходження строкової військової служби, який становив 2 роки. Відповідно, навчання у військово-навчальних закладах, яке згідно ізчинним на час навчання позивача закономзараховується до стажу, що дає судді право на відставку, як строкова військова служба, обмежується строком такої служби. Тому для зарахування до стажу роботи, що дає ОСОБА_3 право на відставку, усього календарного періоду його навчання у військово-навчальному закладі, який перевищує календарний період проходження строкової військової служби, немає підстав.

Суд також дійшов висновку, що робота ОСОБА_3 на посадах заступника начальника Управління юстиції в Чернігівській області, начальника Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області та начальника відділу загального та кадрового забезпечення Чернігівського обласного управління юстиції не давала ВРП підстав вважати, що ці посади були безпосередньо пов'язані з керівництвом та контролем за діяльністю судів. Позивач не надавав ВРП інших письмових документів чи пояснень, які б свідчили про те, що до його функціональних обов'язків належали обов'язки, які безпосередньо пов'язані з керівництвом та контролем за діяльністю судів, щоб викликало у відповідача необхідність дослідити ці обставини та надати їм оцінку.

Не погодившись із рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2018 рокуз підстави неправильного застосування судом норм матеріального права, у травні 2018 року ОСОБА_3 подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає про те, що суд безпідставно погодився із рішенням відповідача в частині незарахування до стажу, що дає право на звільнення у відставку, періоду роботи в органах юстиції, визнавши, що підставою для незарахування цього періоду є ненадання ОСОБА_3 письмових документів чи пояснень, які б свідчили про те, що до його функціональних обов'язків у вказаний період роботи належали обов'язки, безпосередньо пов'язані з керівництвом та контролем за діяльністю судів.

Крім того, позивач наводить доводи про те, що суд першої інстанції не урахував положення частини першої статті 2 Закону № 2232-ХІІ про те, що час військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби, та неправильно застосував вимоги частини першої статті 25 цього Закону про те, що навчання у військово-навчальних закладах зараховується курсантам як строкова військова служба. Тому ОСОБА_3 вважає, що весь період його навчання в КВВІУЗ (4 роки 10 місяців 17 днів) прирівнюється до строкової військової служби та дає право на звільнення у відставку.

Натомість представник ВРП у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти наведених в апеляційній скарзі вимог та доводить, що посади заступника начальника Управління юстиції в Чернігівській області, начальника Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області та начальника відділу загального та кадрового забезпечення Чернігівського обласного управління юстиції не належать до тих, які пов'язані зі здійсненням керівництва та контролю за діяльністю судів, тому немає підстав, передбачених в абзаці другому частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ, для зарахування стажу у період роботи позивача на цих посадах до стажу роботи, що дає право на відставку судді.

Представник ВРП зазначає, що оскільки на час навчання позивача у КВВІУЗ строк дійсної військової строкової служби становив 2 роки, ВРП дійшла висновку, що до стажу, який дає право ОСОБА_3 на відставку, підлягає зарахуванню період його навчання як 2 роки строкової військової служби.

Ухвалою ВеликоїПалати Верховного Суду від 16 травня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2018 року, а ухвалою від 10 липня 2018 року - призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та аргументи відзиву представника ВРП, Велика Палата Верховного Суду переглянула оскаржуване судове рішення і не виявила порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати.

Суд першої інстанції встановив таке.

ОСОБА_3 у період з 1 серпня 1987 року по 17 червня 1992 року навчався в КВВІУЗ, у період з 19 січня 1999 року по 4 червня 2000 року - обіймав посаду заступника начальника Управління юстиції в Чернігівській області, у період з 5 червня 2000 року по 24 червня 2001 року - посаду начальника Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області, у період з 25 червня 2001 року по 2 листопада 2002 року - посаду начальника відділу загального та кадрового забезпечення Чернігівського обласного управління юстиції, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1, копія якої наявна в матеріалах справи.

Указом Президента України від 14 жовтня 2002 року № 926/2002 ОСОБА_3 призначено на посаду судді строком на п'ять років.

Постановою Верховної Ради України від 22 травня 2008 року № 300-VI ОСОБА_3 обрано суддею Деснянського районного суду міста Чернігова безстроково.

Суддя Деснянського районного суду міста Чернігова ОСОБА_3 10 січня 2018 року подав до ВРП заяву про звільнення у відставку відповідно до пункту 4 статті 126 Конституції України.

Відповідно до копії довідки Деснянського районного суду міста Чернігова від 9 січня 2018 року, за підписом заступником керівника апарату Деснянського районного суду міста Чернігова, стаж роботи ОСОБА_3 на посаді судді становить 15 років 2 місяці.

Рішенням ВРП відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про звільнення з посади судді Деснянського районного суду міста Чернігова у відставку.

У рішенні ВРП зазначила, що під час опрацювання доданих до заяви документів з метою визначення наявності відповідного стажу для звільнення судді ОСОБА_3 у відставку: копій актів про призначення та обрання на посаду судді, трудової книжки, послужного списку, військового квитка, встановлено, що позивач із серпня 1987 року по червень 1992 року навчався в КВВІУЗ (зараховується як 2 роки строкової військової служби); із жовтня 2002 року до часу розгляду заяви про відставку обіймає посаду судді Деснянського районного суду міста Чернігова (15 років 3 місяці). Таким чином, на час розгляду ВРП заяви ОСОБА_3 має загальний стаж роботи 17 років 3 місяці, який не дає йому права на відставку.

При цьому ВРП, посилаючись у своєму рішенні на положення частини другої статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/1995 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», пункту 3-1 постанови № 865, частини першої статті 25 Закону № 2232-XII, вважає, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку, зараховується лише календарний період проходження строкової військової служби, у зв'язку з чим, окрім стажу роботи на посаді судді, зараховується також 2 роки навчання у КВВІУЗ як строкова військова служба.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 4 частини шостої статті 126 Конституції України передбачено, що підставами для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Рішення про звільнення судді з посади відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VІІІ) ухвалює ВРП.

Відповідно до частини четвертої статті 55 цього Закону за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП ухвалює вмотивоване рішення.

Частиною першої статті 116 Закону № 1402-VIII (у редакції, чинній на час подання позивачем заяви про звільнення з посади судді у відставку) передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Так, згідно зі статтею 137 Закону № 1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена ВРП, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

На день призначення позивача на посаду судді діяв Закон № 2862-XII.

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 43 цього Закону до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Судом установлено, що, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_3 про звільнення його з посади судді у відставку, ВРП, дослідивши додані позивачем до заяви документи (копії актів про призначення та обрання на посаду судді, трудової книжки, послужного списку, військового квитка), дійшла висновку, що до стажу роботи, який дає право на відставку судді, не зараховується час роботи на посадах начальника Управління юстиції в Чернігівській області, начальника Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області та начальника відділу загального та кадрового забезпечення Чернігівського обласного управління юстиції, оскільки такі посади безпосередньо не пов'язані із керівництвом та контролем за діяльністю судів.

Водночас ОСОБА_3 не надавав ВРП інших письмових документів чи пояснень, які б свідчили про те, що до функціональних обов'язків позивача під час роботи на вказаних посадах належали обов'язки, які безпосередньо пов'язані з керівництвом та контролем за діяльністю судів, щоб викликало необхідність дослідити ці обставини та надати їм оцінку.

Посилання позивача на пункт 4.5 Положення про районні, районні у містах, міські (міст обласного значення) управління юстиції та пункт 3 Положення про Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міські управління юстиції як на підтвердження його функціональних обов'язків у період роботи на посадах начальника Управління юстиції в Чернігівській області, начальника Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області та начальника відділу загального та кадрового забезпечення Чернігівського обласного управління юстиції з 19 січня 1999 року по 2 листопада 2002 року були предметом дослідження суду першої інстанції, який, належним чином умотивувавши свої рішення, відхилив їх.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що у ВРП не було правових підстав для зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду роботи ОСОБА_3 на вказаних посадах.

Згідно з пунктом 3.1 постанови № 865 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Зі змісту положення пункту 3.1 постанови № 865 вбачається, що зарахуванню до стажу, який дає право на відставку, підлягає лише календарний період проходження строкової військової служби. Законом СРСР від 12 жовтня 1967 року № 42 «Про загальний військовий обов'язок» (далі - Закон № 42), чинним на час вступу ОСОБА_3 на навчаннядо КВВІУЗ, було розділено навчання у військово-навчальних закладах та строкову військову службу, встановлено як виняток можливість зарахування навчання до періоду строкової військової служби у певних випадках лише при відрахуванні особи із військово-навчального закладу і подальшому проходженні строкової військової служби (стаття 12 вказаного Закону).

Водночас до закінчення позивачем вказаного навчального закладу, Постановою Верховної Ради України від 25 березня 1992 року № 2233-XII «Про порядок введення в дію Закону України «Про загальний військовий обов'язок і військову службу», введено в дію Закон № 2232-ХІІ, відповідно до абзацу другого статті 25 якого навчання у військово-навчальних закладах зараховується курсантам як строкова військова служба.

Однак весь період навчання у КВВІУЗ не може бути зараховано до стажу, який дає право на відставку, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 42 загальний строк дії військової служби становив 2 роки.

Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про те, що до стажу роботи, що дає ОСОБА_3 право на відставку, зараховується його навчання у військово-навчальному закладі саме як календарний період проходження строкової військової служби, який становив 2 роки.

З огляду на зазначене вище Велика Палата Верховного Суду вважає, що рішення ВРП є правомірним, оскільки стаж, який дає позивачу право на відставку, складає менше 20 років, а рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315, частини першої статті 316 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що суд прийняв правильне і законне рішення, доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а отже, немає підстав для скасування рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2018 року.

Керуючись статтями 242, 266, 292, 310, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко
С. В. Бакуліна Н. П. Лященко
В. В. Британчук Л. І. Рогач
Д. А. Гудима І. В. Саприкіна
О. С. Золотніков О. М. Ситнік
О. Р. Кібенко О. С. Ткачук
В. С. Князєв В. Ю. Уркевич