Справа № 2140/1709/18
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2018-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 р.м. ХерсонСправа № 2140/1709/18
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гомельчука С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

21 серпня 2018 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач), у якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 3 групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби; зобов`язати відповідача виплатити позивачу відповідну допомогу в розмірі 100-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб; поновити строк на звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Позов обґрунтований тим, що позивач проходив службу в збройних силах. У зв`язку із проходженням військової служби та прийняттям участі в бойових діях на території Афганістану з 15 жовтня 1987 року по 15 вересня 1988 року, позивачу на підставі висновку медико-соціальної експертної комісії МОЗ України від 02 серпня 2016 року призначено ІІІ групу інвалідності. Позивач вважає, що з моменту встановлення інвалідності він набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Однак, відповідачем протиправно не призначається та не виплачується вказана одноразова грошова допомога, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

27 серпня 2018 року позовну заяву залишено без руху, встановлено строк на усунення недоліків.

Ухвалою від 09 жовтня 2018 року провадження у справі відкрито, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 25 жовтня 2018 року. Вирішено поновити позивачу строк на звернення до суду з даним позовом.

Протокольною ухвалою від 25 жовтня 2018 року розгляд справи відкладено на 20 листопада 2018 року, що пов`язано із наданням часу відповідачу для подання відзиву на позов.

19 листопада 2018 року до суду в електронній формі надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач просив суд відкласти розгляд справи у зв`язку із необхідністю витребування у позивача документів.

Ухвалою від 20 листопада 2018 року судом зобов`язано ОСОБА_1 надати до суду документи: довідку МСЕК про первинне встановлення йому інвалідності та повторні огляди МСЕК до 02 серпня 2016 року; протокол ЦВЛК про встановлення причинного зв`язку поранення, контузій, захворювання у ОСОБА_1 Відкладено розгляд справи на 06 грудня 2018 року.

05 грудня 2018 року від представника ІНФОРМАЦІЯ_1 до суду надійшло клопотання про розгляд даної справи без його участі.

Протокольною ухвалою від 06 грудня 2018 року, на підставі клопотання представника відповідача, судом вирішено відкласти розгляд справи на 10 грудня 2018 року, що пояснюється поданням позивачем документів на виконання вимог ухвали від 20 листопада 2018 року в день призначеного судового засідання, у зв`язку із чим, відповідачу надано час на подання до суду відзиву з урахування наведених документів.

10 грудня 2018 року до суду подано відзив на позовну заяву, з урахуванням документів, наданих позивачем в судовому засіданні 06 грудня 2018 року.

У відзивах відповідач не погоджується із позицією, викладеною у позовній заяві, з огляду на наступне. Так, первинний огляд та встановлення ІІ групи інвалідності позивачу було здійснено у 1984 році - в день видачі довідки МСЕК. Натомість, зміна групи інвалідності (з II групи на III групу) відбулася з 1993 року та підтверджувалась до останнього огляду, проведеного у 2016 році. Відтак, у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги з моменту набуття чинності Законом України від 04 квітня 2006 року № 3597-IV, яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги. Тобто, з 04 квітня 2006 року, позивач набув право на отримання наведеної допомоги та згідно приписів ч. 8 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» останній міг реалізувати це право протягом трьох років, у зв`язку із чим, звернення до відповідача у 2016 році із заявою про отримання одноразової грошової допомоги відбулося з порушенням строку, встановленого законодавством, а тому наведена заява задоволенню не підлягає. Також відповідач звертає увагу на те, що, в розумінні Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" та Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" - військовослужбовець, це громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють професійну діяльність, пов`язану із обороною саме України, її незалежності та територіальної цілісності. Тобто, на осіб, які були громадянами СРСР та здійснювали діяльність з оборони СРСР норми Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не поширюються. Відповідач наголосив на пропущенні позивачем строку звернення до суду із даним адміністративним позовом, оскільки останньому стало відомо про порушення його прав ще в грудні 2016 року, проте звернення до суду відбулось лише у серпні 2018 року, що є порушенням строків, встановлених приписами ст. 122 КАС України. З огляду на викладене, вважає позов необґрунтованим. У відзиві представник відповідача просив суд розглядати справу без його участі.

10 грудня 2018 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи в письмовому провадженні.

З огляду на вказане, згідно приписів ч. 9 ст. 205 КАС України суд приймає рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми законодавства суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу та в період з 15 жовтня 1987 року по 15 вересня 1988 року брав участь у бойових діях у Демократичній Республіці Афганістан, що підтверджується довідкою Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату м. Херсон від 02 березня 2007 року № 217.

Довідкою від 13 грудня 1988 року серії КИЕ-К-82 № 034153 встановлено, що отримана позивачем травма та її наслідки, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, у зв`язку із чим ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності. Інвалідність встановлена на строк до 01 січня 1994 року.

Довідкою МСЕК № 005357 від 19 травня 1998 року позивачу первинно встановлено інвалідність III групи, у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби.

Довідкою МСЕК серії 12 ААА № 283858 від 02 серпня 2016 року позивачу встановлено інвалідність III групи безстроково.

04 серпня 2016 року Суворовським управлінням праці та соціального захисту населення м. Херсона на ім`я ОСОБА_1 видано безтермінове посвідчення № НОМЕР_1 інваліда ІІІ групи, яке дійсне на всій території України, із вказанням про право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

В подальшому позивач звернувся до Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з призначенням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15 грудня 2016 року № 6/2/1002 позивачу було повідомлено, що Міністерством оборони України прийнято рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, з тих підстав, що позивач є звільненою особою з військової служби, якій інвалідність встановлено до набуття чинності Закону України від 04 квітня 2006 року № 3597-IV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, оскільки згідно зі ст. 58 Конституції України Закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі.

Вказану відмову позивач вважає протиправною, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини суд враховує наступні обставини та приписи законодавства.

Статтею 6 КАС України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Вказана норма кореспондується з положеннями Конституції України, зокрема ст. 3 визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 17 Конституції України передбачено забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється у відповідності до положень Закону України від 25 березня 1992 року "Про військовий обов`язок і військову службу".

У відповідності до положень ст. 41 вказаного Закону виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно статей 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України "Про соціальний і соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ, в редакції, що діяла станом на момент безстрокового призначення позивачу ІІІ групи інвалідності).

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до п. 4 ч. 2 цієї ж статті одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

З аналізу наведених норм Закону вбачається, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності.

Зазначена позиція узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом в постанові від 20 березня 2018 року в справі № 296/9364/16-а та у рішенні Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року по справі № 21-466а14.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі-військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає "Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві", затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).

Відповідно до п. 6 Порядку № 975 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Згідно з ч. 8 ст. 16-3 Закону особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Частиною 2 п. 3 Порядку № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Надаючи офіційне тлумачення положень ст. 58 Конституції України Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року в справі № 1-рп/99 зазначив, що принцип, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, право позивача на отримання одноразової грошової допомоги як інваліда ІІІ групи виникло з моменту встановлення йому цієї інвалідності з 02 серпня 2016 року, незалежно від часу, що минув після звільнення його з військової служби.

При цьому, аналіз наведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що особа набуває право на отримання одноразової грошової допомоги в разі встановлення їй інвалідності та не залежить від первинного чи повторного встановлення такої інвалідності.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року № 21-446а14 та від 21 квітня 2015 року № 21-135а15. Крім того, в своїй постанові від 10 березня 2015 року по справі № 21-563а14, проаналізувавши положення редакцій ст. 16 Закону № 2011-ХІІ Верховний Суд України застосував саме те (нове) законодавство, яке було чинним на час встановлення особі вищої групи інвалідності, дійшовши висновку, що у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Отже, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги на підставі ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та відповідно до Порядку № 975, оскільки таке право не пов`язується з часом звільнення його з військової служби, а пов`язується з фактом і часом встановлення йому інвалідності як звільненому зі служби військовослужбовцю, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 20 березня 2018 року, у справі № 296/9364/16-а.

Щодо доводів представника відповідача стосовно того, що на осіб, які були громадянами СРСР та здійснювали діяльність з оборони СРСР норми Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не поширюються, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось вище, позивач проходив військову службу та в період з 15 жовтня 1987 року по 15 вересня 1988 року брав участь у бойових діях у Демократичній Республіці Афганістан.

Згідно п. 1 ч. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21 березня 1989 року № 10224-ХІ "Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ" прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

У відповідності до пункту 1, 2 Постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року "Про військові формування на Україні", Верховна Рада України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України; утворити Міністерство оборони України.

Згідно з статтею 4 Закону України "Про правонаступництво України", органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що позивач проходив службу саме у збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, то в силу статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і Порядку № 975, суд дійшов висновку про те, що обов`язок для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому інвалідності, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби, покладений саме на Міністерство оборони України.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 червня 2018 року у справі № 591/2794/16-а, від 21 серпня 2018 року у справі № 642/5757/17.

Відповідно до п. 2 ст. 6 Закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій визнаються: учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Перелік таких держав, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Як зазначено у п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого1994 року № 63 "Про організаційні заходи щодо застосування Закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та затвердженому нею Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, бойові дії в Афганістані, під час яких йому надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього СРСР, проходили в період із квітня 1978 року по грудень 1989 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, установлені раніше законодавством України і законодавством колишнього СРСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що відповідно до законів і нормативно-правових актів України позивач відноситься до категорії військовослужбовців та учасника бойових дій, який має право на отримання гарантованих державою виплат, пільг та компенсацій.

Щодо посилання позивача на необхідність залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропущення позивачем строку на звернення до суду із даним позовом, суд зазначає наступне.

У позовній заяві та заяві про поновлення строку звернення до суду із даним позовом ОСОБА_1 просив суд поновити пропущений строк на звернення до суду із даним позовом, у зв`язку із неможливістю своєчасного звернення через тяжкі сімейні обставини (смерть дружини 06 травня 2016 року та матері позивача 11 жовтня 2016 року; на піклуванні ОСОБА_1 залишився його син - інвалід 2 групи з дитинства). Крім того, у жовтні 2016 року та з 10 січня 2017 року по 27 січня 2017 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у КЗ "Херсонський обласний госпіталь інвалідів та ветеранів війни". Наведене підтверджується копіями свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , довідки МСЕК серії 12 ААА № 291087 "Про інвалідність з дитинства ОСОБА_4 ". При цьому, позивач наголошував на тому, що протягом майже року останній знаходився у надзвичайно тяжких умовах життя через необхідність особистого здійснення піклування за сином інвалідом, оформленням відповідних документів і фактичного здійснення цього шляхом надання йому постійної допомоги. Стверджував, що тяжкий психологічний та фізичний стан позивача, пов`язаний зі смертю дружини і матері, інвалідністю дитини позбавили його можливості вирішувати особисті питання, у тому числі звертатися до суду.

Суд зауважує на тому, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відтак, враховуючи право позивача на справедливий суд та його доводи, наведені в обґрунтування пропущення строку на звернення до суду із даним позовом, суд визнав причини пропущення вказаного строку поважними, та прийняв рішення поновити йому строк на звернення до суду з позовом до відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 100-кратного прожиткового мінімуму, суд зазначає наступне.

Я вже наголошувалося судом, згідно п. «б» ч. 1 ст. 16-2 Закону № 2011-ХІІ (в редакції, що діяла станом на момент встановлення позивачу інвалідності ІІІ групи безстроково) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (пункт 4 ч. 2 ст. 16 цього Закону).

Наведена норма кореспондується з положеннями п. 6 Порядку № 975 (в редакції, що діяла станом на момент встановлення позивачу інвалідності ІІІ групи безстроково).

Відтак, одноразова грошова допомога позивачу має виплачуватися саме у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд вважає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність свого рішення щодо відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, тому на підставі аналізу норм чинного законодавства та позиції Верховного суду з аналогічних правовідносин, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Судові витрати відшкодовуються згідно приписів ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 9, 12, 19, 161 - 163, 167 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України (, 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6) щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 3 групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Зобов`язати Міністерство оборони України (, 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6) виплатити ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) одноразову грошову допомогу в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Міністерства оборони України (, 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачену ним суму судового збору за подання до суду позовної заяви в розмірі 352,40 грн. (триста п`ятдесят дві гривні, сорок копійок), шляхом безспірного списання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Гомельчук С.В.

кат. 10.3.4