Справа № 1440/1677/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2018-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 р.м.ОдесаСправа № 1440/1677/18

Категорія: 10.2.4 Головуючий в І інстанції: Мороз А.О.

Дата та місце ухвалення: 27.08.2018 р. м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді - доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (відповідач 1), Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області (відповідач 2), в якому просив суд визнати бездіяльність відповідача-1 щодо не виплати відповідно до рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі № 814/2756/17 різниці недоплаченої пенсії з 01 січня 2016 року до 31 грудня 2017 року в розмірі 22316,40 грн.; зобов'язати відповідача-1 негайно провести виплату відповідно до рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі № 814/2756/17 різниці недоплаченої пенсії з 01 січня 2016 року до 31 грудня 2017 року в розмірі 22316,40 грн.; визнати бездіяльність відповідача-1 щодо не виплати різниці пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та довідки про розмір грошового забезпечення від 21 березня 2018 року за період з 01 січня 2016 року до 31 грудня 2017 року в сумі 6375,60 грн.; зобов'язати відповідача-1 негайно провести виплату різниці пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та довідки про розмір грошового забезпечення від 21 березня 2018 року, за період з 01 січня 2016 року до 31 грудня 2017 року в сумі 6375,60 грн.; визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 та зобов'язати виплатити компенсацію за втрату частини доходів в розмірі 4611,57 грн.; зобов'язати відповідача-1 негайно провести виплату моральної шкоди в розмірі 10 мінімальних заробітних плат; встановити судовий контроль за виконанням рішення в даній адміністративній справі.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги, посилаючись, зокрема, на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває на пенсійному обліку і отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі № 814/2756/17, що набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо не проведення перерахунку пенсії позивачу відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», а також довідки від 03 липня 2017 року про розмір грошового забезпечення позивача, зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області провести позивачу перерахунок та виплату пенсії, починаючи з 1 січня 2016 року, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», а також довідки від 03 липня 2017 року про розмір грошового забезпечення позивача.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується самим відповідачем-1, що на виконання наведеного рішення суду позивачу здійснено перерахунок пенсії, проте виплату різниці між перерахованою пенсією та вже виплаченою за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року відповідачем-1 здійснено не було.

Також, як вбачається з матеріалів справи, УМВС України в Миколаївській області на адресу відповідача-1 було направлено виправлену довідку щодо грошового забезпечення позивача для перерахунку пенсії останнього з 01.01.2016 року.

На підставі наведеної виправленої довідки відповідачем-1 здійснено перерахунок пенсії позивача, проте так само виплату різниці між перерахованою пенсією та вже виплаченою відповідачем-1 здійснено не було.

Відповідачем-1 підтверджується, що перед позивачем рахується заборгованість із нарахованої, проте невиплаченої пенсії, за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року, у загальному розмірі 28674 грн.

Не погоджуючись із не виплатою вказаної суми пенсії, позивач неодноразово звертався до відповідача-1 із відповідними заявами щодо виплати вказаної пенсії із компенсацією втрати частини доходу, проте останнім було відмовлено у виплаті вказаної суми пенсії, посилаючись на те, що вказана сума пенсії буде виплачена позивачу поетапно в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб». З тих самим підстав, відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для виплати позивачу компенсації втрати частини доходу, оскільки пенсія позивачу виплачується своєчасно.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо не виплати нарахованої пенсії, звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення таких позовних вимог, як визнання бездіяльності відповідача-1 щодо не виплати позивачу різниці не доплаченої пенсії за період з 01 січня 2016 року до 31 грудня 2017 року в розмірі 22316,40 грн. відповідно рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі № 814/2756/17 та зобов'язання відповідача-1 негайно провести таку виплату.

Доходячи такого висновку, суд першої інстанції не погодився із позивачем в тому, що неповне виконання відповідачем-1 судового рішення у справі № 814/2756/17 потребує повторного звернення до суду, адже фактично в даному випадку має місце ситуація, коли позивач ініціює цей судовий процес з метою примусити відповідача-1 виконати рішення у справі № 814/2756/17, а саме виплатити різницю пенсії одразу, але це суперечить принципу обов'язковості судового рішення - якщо судове рішення не виконується, існує механізм його примусового виконання і позивач вже звернув виконавчий лист у справі № 814/2756/17 до примусового виконання, про що свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження.

Що стосується наступних вимог позивача, а саме визнання бездіяльності відповідача-1 щодо не виплати різниці пенсії за період з 01 січня 2016 року до 31 грудня 2017 року в сумі 6375,60 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та довідки від 21 березня 2018 року та зобов'язання негайно провести виплату різниці пенсії, суд першої інстанції дійшов висновку, що вони також не можуть бути задоволені. Вказуючи при цьому на те, що зазначені вимоги позивача ґрунтуються на тому, що у березні 2018 року він отримав нову довідку про розмір грошового забезпечення, якою збільшена відсоткова надбавка за вислугу років з 35% до 40%, у зв'язку із включенням до вислуги позивача часу його навчання у вищому навчальному закладі, але відповідач знову провів тільки перерахунок пенсії, а різницю пенсії в сумі 6357,60 грн., яка утворилась у зв'язку із збільшенням надбавки за вислугу років, виплачуватиме за порядком, визначеним Постановою № 103.

Суд першої інстанції зазначив, що у рішенні суду від 05 лютого 2018 року у справі № 814/2756/17, суд зобов'язував відповідача нарахувати та виплатити позивачу пенсію, виходячи з довідки про розмір грошового забезпечення позивача від 03 липня 2017 року, про що прямо зазначено як в описовій, так і в резолютивній частинах рішення.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що довідка про розмір грошового забезпечення, на яку посилається позивач в даній справі, датована 21 березня 2018 року, тобто позивач отримав її вже після прийняття судом свого рішення. Наслідком подання нової довідки про розмір грошового забезпечення, є новий перерахунок пенсії, який здійснено відповідачем-1 вже після винесення судом свого рішення та після набрання чинності Постановою № 103, а тому виплата позивачу різниці пенсії в сумі 6357,60 грн. повинна відбуватись за нормами Постанови № 103.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що інші вимоги позивача, як то: визнання протиправною бездіяльності відповідача-1 та зобов'язання виплатити компенсацію за втрату частини доходів, в розмірі 4611,57 грн.; зобов'язання відповідача-1 негайно провести виплату моральної шкоди в розмірі 10 мінімальних заробітних плат та встановлення судового контроль за виконанням рішення суду в даній справі, є похідними від вимог щодо виплати різниці пенсії і так як такі вимоги задоволенню не підлягають, то не можуть бути задоволені і перелічені похідні вимоги.

Колегія суддів частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на викладене.

Як зазначає сам позивач та підтверджується матеріалами справи, останній вже звертався до суду з позовом про зобов'язання відповідача-1 здійснити перерахунок та виплату його пенсії відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» з 01.01.2016 року.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі № 814/2756/17, яке набрала законної сили, заявлений позивачем позов задоволено.

Таким чином, вбачається, що спір щодо перерахунку позивачу пенсії згідно постанови Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та щодо виплати перерахованої пенсії, в тому числі, за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року вирішено в іншій справі № 814/2756/17.

В свою чергу, підставою для звернення до суду з даним позовом є неналежне виконання, на думку позивача, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі № 814/2756/17.

Водночас, відповідно до ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 372 КАС України встановлюється порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.

Вказаною статтею передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Виконання судового рішення може бути зупинене у випадках, визначених цим Кодексом.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Звернення судових рішень в адміністративних справах до примусового виконання регулюється статтею 373 КАС України та передбачає можливість отримання виконавчого листа та його пред'явлення для виконання до відповідного органу виконавчої служби.

Також, слід зазначити, що відповідно до ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.

Заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред'явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що діюче законодавство надає можливість позивачу виконати рішення суду в рамках провадження, в результаті якого і було прийнято вказане рішення, яке, в свою чергу, набрало законної сили та не виконується боржником.

Тобто, у відповідності до наведених норм процесуального закону невиконання відповідачем рішення суду, ухваленого на користь позивача, є підставою для звернення останнього до суду з відповідними заявами в порядку, встановленому наведеними положеннями КАС України у справі № 814/2756/17, а не підставою для звернення до суду з новим позовом. Вказаними вимогами визначений чітко порядок подання таких заяв та рішення суду, які мають бути прийняті за результатами їх розгляду.

Більш того, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач скористався наведеним порядком, звернув рішення суду у справі № 814/2756/17 до примусового виконання, а так само звертався з відповідною заявою щодо бездіяльності відповідача-1 щодо не виконання у повному обсязі рішення суду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для повторного зобов'язання позивача щодо здійснення виплати пенсії позивачу.

Поряд з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що перерахунок та виплата пенсії позивача на підставі виправленої довідки щодо грошового забезпечення позивача не стосується рішення суду у справі № 814/2756/17.

Так, колегія суддів наголошує, що рішенням суду у справі № 814/2756/17 визнано за позивачем право на перерахунок пенсії з 01.01.2016 року згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції». В свою чергу, довідки УМВС України в Миколаївській області про розмір грошового забезпечення позивача направлені з метою реалізації вказаного права позивача, що підтверджено рішенням суду, що набрало законної сили. Більш того, довідка УМВС України в Миколаївській області від 26.02.2018 року є не новою довідкою, а такою, що направлена з виправленими показниками, у зв'язку з перевіркою особової справи позивача, та так само стосується перерахунку пенсії позивача з 01.01.2016 року згідно наведених вимог чинного законодавства за рішенням суду у справі № 814/2756/17.

Таким чином, враховуючи, що спір щодо перерахунку та виплати пенсії позивача з 01.01.2016 року згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» вже вирішено у справі № 814/2756/17, підстави для повторно вирішення цього спору відсутні. В свою чергу, не виконання рішення суду, що набрало законної сили, не є підставою для повторного звернення з позовом до суду щодо виконання рішення суду. Колегія суддів зазначає, що механізм виконання рішень судів чітко визначений КАС України та Законом України «Про виконавче провадження».

Також, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача щодо зобов'язання відповідача виплатити йому компенсацію втрати частини доходу з огляду на викладене.

Так, рішенням суду у справі № 814/2756/17, що набрало законної сили, визнано протравною бездіяльність відповідача щодо не здійснення перерахунку пенсії позивача з 01.01.2016 року та зобов'язано останнього здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу з вказаного періоду.

При цьому, з матеріалів справи вбачається та підтверджується самим відповідачем, що на виконання рішення суду, що набрало законної сили, та з урахуванням даних виправленої довідки щодо розміру грошового забезпечення позивача для перерахунку пенсії, відповідачем здійснено перерахунок пенсії позивача, проте виплата різниці між перерахованої та виплаченої пенсії за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року відповідачем-1 здійснено не було.

У відповідності до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Так, згідно вимог статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 3 вказаного Закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно змісту статті 6 визначається, що компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

У відповідності до вимог п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2010 року № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

З наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - органом ПФУ) добровільно чи на виконання судового рішення.

Така позиція відповідає висновкам Верховного Суду України викладених у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-518а14, від 11 липня 2017 року у справі № 21-2003а16, Верховного Суду у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 681/423/15-а, від 20 лютого 2018 року у справі № 522/5664/17, від 21 червня 2018 року у справі 523/1124/17 щодо розгляду адміністративного спору в рамках подібних правовідносин.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача в частині зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати донарахованої пенсії.

Також вирішуючи спірне питання у вказаній частині вимог колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає, що відповідач підлягає зобов'язанню нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати донарахованої пенсії. Поряд з цим, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визначення конкретного розміру такої компенсації, оскільки обов'язок щодо обрахунку розміру пенсії, компенсації, покладається на відповідача та у спірних правовідносинах останній підлягає зобов'язанню здійснити такий обрахунок та виплату позивачу нарахованої компенсації.

Водночас, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивачем жодним чином не обґрунтовано та не доведено наявність у нього моральної шкоди у зв'язку із заявленими вимогами в частині, що підлягають задоволенню.

Також, колегія суддів не вбачає підстав для зобов'язання відповідача-1 подати звіт щодо виконання рішення суду, оскільки це не є вимогами позову, подача звіту є правом суду, проте в даному випадку відсутні підстави вважати, що відповідач-1 ухилиться від виконання рішення суду в частині вимог, що підлягають задоволенню.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення заявленого позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати ОСОБА_1 донарахованої за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року пенсії.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати ОСОБА_1 донарахованої за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року пенсії відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2010 року № 159.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 10.12.2018 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька