Справа № 825/2111/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/2111/18 Головуючий у 1 інстанції: Тихоненко О.М.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Файдюка В.В.

Чаку Є.В.

За участю секретаря Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Платінум" на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Платінум" до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма Платінум (далі ПП ВКФ «Платінум») звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області (далі ГУ ДФС у Чернігівській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19.02.2018 № 0 та № 0.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року задоволено частково позов. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 19.02.2018 № 0. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нове рішення, яким задовольнити даний позов у повному обсязі.

Свої вимоги апелянт - Приватне підприємство "Виробничо-комерційна фірма "Платінум" обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було не повно досліджено обставини, що мають значення для справи, не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Відповідачем було подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Платінум", в якому зазначено, що апеляційна скарга позивача є безпідставною та необґрунтованою, у зв'язку з чим просить залишити її без задоволення.

Крім того, з апеляційною скаргою звернувся також відповідач - Головне управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволення позову.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, в якому зазначив, що апеляційна скарга відповідача є безпідставною та необґрунтованою, у зв'язку з чим просить залишити її без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу які з`явилися у судове засідання, переглянувши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Платінум" не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Приватне підприємство «Виробничо-комерційна фірма «Платінум» (далі по тексту - ПП ВКФ «Платінум») зареєстроване в якості юридичної особи 29.03.2010 р. виконавчим комітетом Чернігівської міської ради та перебуває на обліку в контролюючих органах з 30.03.2010 р. за № 10307, що підтверджується матеріалами даної справи.

На підставі направлення від 18.01.2018 р. № 89, вимог п.п. 20.1.4 ст.20, пп. 78.1.4 п.78.1 ст.78 та ст. 82 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ та відповідно до наказу від 17.01.2018 № 70 ГУ ДФС у Чернігівській області службовими особами відповідача була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ПП ВКФ «Платінум» щодо правомірності формування податкової звітності з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Дронт» за грудень 2016 року та з ТОВ «Конверс Компані» за червень 2017 року відповідно до затвердженого плану документальної перевірки.

За результатами перевірки складено акт від 31.01.2018 р. № 44/14/37022077, яким встановлено порушення позивачем п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201. 1 ст. 201 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за грудень 2016 року на суму 52655 грн; завищено від'ємне значення податку на додану вартість за червень 2017 року на суму 106122 грн. (а.с.14-37 том № 1).

На підставі вказаного акту перевірки ГУ ДФС у Чернігівській області 19.02.2018 р. прийнято податкові повідомлення-рішення, а саме:

- № 0, яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в розмірі 106122,00 грн;

- № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в розмірі 65818,75 грн.

Не погоджуюсь з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивачем 27.02.2018 р. подано скаргу за № 09 до Державної фіскальної служби України.

Рішенням від 23.04.2018 р. № 14171/6/99-99-11-01-01-25 Державною фіскальною службою України оскаржувані податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга позивача без задоволення.

Вказане стало підставою для звернення позивача з даним адміністративним позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Так, підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України) передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно пункту 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно частини 2 статті 9 цього Закону, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до підпунктів 2.1, 2.2 пункту 2 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

За змістом наведених правових норм податковий кредит для визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операцій, яка є підставою для формування податкового обліку платника.

Разом з тим, за визначенням статті 1 Закону № 996-XIV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Первинний документ може бути підставою для бухгалтерського та податкового обліку виключно у разі фактичного здійснення тієї господарської операції, про яку він містить відомості. Тобто для бухгалтерського та податкового обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Як вбачається зі змісту акта перевірки від 31.01.2018 р. № 44/14/37022077, основною підставою для висновку ГУ ДФС у Чернігівській області про неправомірне формування податкового кредиту по операціям з ТОВ «Конверс Компані» стало пояснення, відібране оперативним управлінням ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві у громадянина ОСОБА_3, який в період з 20.03.2017 р. по 10.11.2017 р. одноосібно значився керівником та засновником ТОВ «Конверс Компані» щодо його непричетності до створення та ведення фінансово-господарської діяльності даного підприємства, який в своїх поясненнях повідомив, що не має жодного відношення до створення та ведення фінансово-господарської діяльності підприємства даного підприємства; реєстраційні документи ТОВ «Конверс Компані», документи податкової звітності, угоди, контракти, інвойси, специфікації та інші документи зовнішньо-економічної діяльності, а також договір з ДПІ про електронний документообіг, не складав, не підписував та нікого на це не уповноважував. Крім того, пояснив, що банківські рахунки не відкривав та нікого на це не уповноважував. Товарно-матеріальні цінності від країн-нерезидентів не очікував, не замовляв і контракти не підписував (а.с.86 том № 1).

Проте, як було вірно зазначено судом першої інстанції, вищезазначені пояснення громадянина ОСОБА_3 не містять у собі встановлених обставин, які б свідчили про невиконання контрагентом своїх договірних зобов'язань саме по господарських відносинах з позивачем або обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб'єктами господарської діяльності.

Так, в силу вимог чинного законодавства, для здійснення своєї господарської діяльності юридичні особи укладають договори, що за змістом є домовленістю, внаслідок якої виникають взаємні права і обов'язки. Укладення договорів купівлі-продажу, поставки товарів, надання послуг в даному випадку вже само по собі є ознакою господарської діяльності.

Відповідно до частини 5 статті 203 Цивільного Кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цієї вимоги є підставою недійсності правочину.

В той же час, Цивільний кодекс України статтею 215 визначає підстави для визнання правочину недійсним. Серед іншого, вказаною нормою передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину. Так, частиною 1 статті 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Водночас, відповідно до частини першої статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно частини першої статті 208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Наведену норму слід застосовувати з урахуванням того, що, за змістом приписів статті 228 Цивільного кодексу України, правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже, є нікчемним.

Статтею 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідачем у спірних правовідносинах не було надано доказів визнання правочинів, укладених між позивачем та ТОВ «Конверс Компані» недійсними у судовому порядку, як і не обґрунтовано своєї позиції, в чому саме полягає порушення публічного порядку сторонами у ході укладення та виконання спірних правочинів.

Як вбачається з матеріалів справи на час проведення перевірки, а також станом на день розгляду справи відсутні будь-які докази наявності судових рішень, які б набрали законної сили, з приводу незаконних дій посадових осіб контрагента позивача - ТОВ «Конверс Компані», пов'язаних із знищенням, пошкодженням майна, незаконним його заволодінням або пов'язаних із порушенням податкового законодавства.

Водночас, наявність вищезазначених пояснень громадянина ОСОБА_3, який в період з 20.03.2017 р. по 10.11.2017 р. одноосібно значився керівником та засновником ТОВ «Конверс Компані», не є беззаперечним доказом на підтвердження незаконності спірних господарських операцій.

Дана правова позиція також була підтримана Верховним Судом у постановах від 05.06.2018 р. у справі № 809/1139/17 (адміністративне провадження № К/9901/40809/18) та від 26.06.2018 р. у справі 808/2360/17 (адміністративне провадження № К/9901/47560/18).

Крім того, податкове повідомлення-рішення, на підставі яких визначаються податкові зобов'язання платника податків, приймаються податковим органом за результатами безпосередньої оцінки фінансово-господарських документів, активів та інших обставин господарської діяльності особи, з дотриманням визначеної законом процедури, висновки податкового органу не можуть ґрунтуватися лише на неперевірених припущеннях чи суб'єктивних думках посадових осіб інших податкових органів, а повинні доказуватись як факт і підтверджуватись документально.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ). Так, в п. 71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов висновку, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом з пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Отже, зважаючи на обставини даної справи та оцінюючи зібрані у ній докази, колегія суддів приходить до висновку про товарність (законність) спірних господарських операцій позивача під час вчинення ним господарських взаємовідносин з ТОВ «Конверс Компані» у спірний період.

За таких обставин, колегія суддів знаходить безпідставними вищевикладені твердження контролюючого органу, оскільки з урахуванням закріпленої в ст. 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, а також враховуючи вимоги ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, за якою обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, контролюючий орган мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази про те, що задекларовані позивачем податкові зобов'язання за господарською операцією з ТОВ «Конверс Компані» було сформовано безпідставно, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 19.02.2018 р. № 0 суд першої інстанції правомірно визнав протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується вимог даного позову в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 19.02.2018 р. № 0, колегія суддів зважає на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.01.2015 р. між ПП ВКФ «Платінум» та ТОВ «Дронт» (Продавець) було укладено договір постачання товару № б/н, відповідно до якого на умовах даного договору Продавець зобов'язується передати у власність Покупцеві певний товар, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей товар. Найменування, одиниці виміру та загальна кількість товару, що є предметом поставки за цим Договором, її часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), передбачається у накладній, яка додається до кожної поставки (а.с.56-58 том № 1).

На підтвердження товарності укладених угод позивачем до суду першої інстанції були надано копії: видаткової накладної № РН-0000001 від 29.12.2016 р. на суму 315927,36 грн.; товарно-транспортної накладної № 23 від 29.12.2016 р.; податкової накладної від 29.12.2016 р. № 219 на суму 315927,36 грн. та квитанції про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, прибуткової накладної № 151 від 29.12.2016 р. на суму 315927,36 грн. (а.с.59-62, 132 том № 1). Крім того, позивачем були надані документи подальшої реалізації придбаного у ТОВ «Дронт» товару.

Зазначені документи, на думку колегії суддів, є необхідними, проте не достатніми для підтвердження факту реальності придбання товарів та послуг.

Так, суд першої інстанції правомірно послався в своєму рішенні на наявність вироку Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2017 р. по справі № 757/23664/17-к, за яким засновника та директора ТОВ «Дронт» ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 205 КК України. Вказаним вироком також встановлено, що після перереєстрації ТОВ «Дронт» на ім'я ОСОБА_4, виступивши засновником, директором та головним бухгалтером товариства, остання самостійно підприємницьку діяльність не здійснювала, не укладала будь-яких угод з суб'єктами господарювання - резидентами України, з якими у ТОВ «Дронт» були розрахунки, не користувалась печаткою підприємства, не використовувала банківських рахунків підприємства, не здійснювала перерахування безготівкових грошових коштів по рахункам Товариства, не призначала та не звільняла з посад працівників, а реєстраційні та установчі документи зазначеного Товариства передала невстановленій досудовим слідством особі.

Надання ОСОБА_4 особистих даних, підписання документів на купівлю та перереєстрацію ТОВ «Дронт» надало змогу невстановленим слідством особам здійснювати незаконну діяльність, в тому числі: укладати угоди з суб'єктами господарювання - резидентами України, з якими у ТОВ «Дронт» були розрахунки, які в свою чергу не мали на меті настання реальних наслідків, користуватися печаткою підприємства, використовувати банківські рахунки підприємства, здійснювати перерахування безготівкових грошових коштів по рахункам підприємства, формувати податковий кредит та валові витрати підприємствам реального сектору економіки, та здійснювати інші дії з метою прикриття незаконної діяльності.

У зв'язку з цим, ОСОБА_4 вчинила пособництво фіктивному підприємству, тобто сприяла іншим співучасникам у купівлі суб'єкта підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності, тобто вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 205 КК України (а.с.83-85 том № 1).

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Водночас частиною четвертою статті 72 КАС України передбачено, що вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

В силу статті 228 ЦК України, при кваліфікації правочину має насамперед враховуватися вина, яка виражається у намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. При цьому, доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

За висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 27.02.2018 року у справі №802/1853/16-а (адміністративне провадження № К/9901/4639/17) факт наявності вироків, ухвалених на підставі угод у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій. Таким чином, існує нагальна потреба перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення та здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, враховуючи обставини, встановлені у вироках, які набрали законної сили.

Разом з тим, частиною 6 статті 78 КАС України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Зважаючи на обставини даної справи та оцінюючи зібрані у справі докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині вимог, оскільки спірні господарські операції позивача з ТОВ «Дронт» не мали реального характеру, з огляду на фіктивність контрагента позивача та заперечення керівника контрагента причетності до здійснення господарської діяльності.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Платінум" залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Файдюк В.В.

Чаку Є.В.

Повний текст постанови виготовлено 10.12.2018 р.