Справа № 0340/1889/18
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2018-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018 року ЛуцькСправа № 0340/1889/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Каленюк Ж.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації Волинської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації Волинської області про визнання дій щодо позбавлення статусу члена сім`ї померлого ветерана війни та відповідного посвідчення серії НОМЕР_1 протиправними; зобов`язання розглянути питання щодо встановлення статусу особи, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та видати відповідне посвідчення.

В обґрунтування позову позивач вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 як мати померлого військовослужбовця, смерть якого пов`язана із перебуванням у районі проведення антитерористичної операції, отримала статус члена сім`ї померлого ветерана війни, про що отримала відповідне посвідчення. Проте у квітні 2018 року їй від відповідача надійшов лист, яким було повідомлено, що вона не має права на вказаний вище статус; одночасно запропоновано у короткий термін повернути відповідне посвідчення.

Позивач вважає дії відповідача щодо позбавлення її статусу члена сім`ї померлого ветерана війни та спонуканню до повернення відповідного посвідчення протиправними.

З наведених підстав позивач просила задовольнити адміністративний позов.

Ухвалою від 09 жовтня 2018 року відкрито провадження в даній адміністративній справі та на підставі статті 262 Кодексу адміністративного судочинства (надалі - КАС України) розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами (а.с.1).

Відповідач у відзиві на позов його вимоги заперечує, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню (а.с.17-19). В обґрунтування своєї позиції вказав, що Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюється, зокрема, на сім`ї військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Національної гвардії України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення … та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення ….

Згідно з наказом військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 17 грудня 2015 року №289 смерть ОСОБА_2 сталася у період проходження служби і не пов`язана з виконанням службових обов`язків. У постанові штатної військово-лікарської комісії вказано, що захворювання сержанта ОСОБА_2 пов`язане з проходженням військової служби. Водночас, згідно з Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402, захворювання (поранення, контузія, каліцтво, травма), пов`язане з проходженням військової служби, якщо воно виникло в період служби у військових частинах та установах, які не входять до складу діючої армії, або коли захворювання, що виникло до військової служби, у період проходження служби досягло такого розвитку, який обмежує придатність або призводить до непридатності до військової служби.

Відповідач зазначає, що оскільки причина смерті сержанта ОСОБА_2 - сина позивачки не була наслідком поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, то установлення ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця є неможливим.

Із зазначених підстав відповідач просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

31 жовтня 2018 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.23). У ній позивач вказала, що смерть сина пов`язана з проходженням військової служби. Зазначене підтверджено постановою військово-лікарської комісії. Крім того, перед призовом до армії та укладення військового контракту, будь-яких захворювань у солдата ОСОБА_2 виявлено не було. Відтак, є всі підстави стверджувати, що смерть сина була пов`язана із захворюванням, одержаним під час проведення антитерористичної операції безпосередньо у районах та у період її проведення.

Відповідач заперечень на відповідь на відзив не подавав.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні від сторін не надходили.

Згідно із частиною другою статті 262 КАС України якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження від 25 травня 1994 року НОМЕР_3 (а.с.33).

Як слідує із довідки військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 20 листопада 2014 року №1106 ОСОБА_2 в період з 04 жовтня по 20 листопада 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції місто Маріуполь Донецької області (а.с.34). 03 серпня 2015 року ОСОБА_2 було видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 (а.с.34 зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 (а.с.33 зворот). З лікарського свідоцтва про смерть від 07 грудня 2015 року №953, виданого Волинським обласним патологоанатомічним бюро, вбачається, що смерть ОСОБА_2 настала у стаціонарі Луцької міської клінічної лікарні, причина смерті - гостре ушкодження нирок з гострим кортикальним некрозом (а.с.35).

17 грудня 2015 року відповідно до наказу (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України №289, сержанта ОСОБА_2 , який перебував на військовій службі за контрактом з 31 жовтня 2013 року, виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення у зв`язку із смертю, що настала ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тут же зазначено, що смерть сталася у період проходження служби і не пов`язана з виконанням службових обов`язків (а.с.36 зворот).

Відповідно до постанови №10 військово-лікарської комісії ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області», прийнятої на підставі протоколу від 28 жовтня 2016 року №10, захворювання сержанта ОСОБА_2 «поліорганна недостатність; гостре ушкодження нирок з гострим кортикальним некрозом», яке стало причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , - «ТАК, пов`язане з проходженням військової служби» (а.с.37).

За заявою ОСОБА_1 від 02 листопада 2016 року про встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни відповідно до статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с.30 зворот, 31-37) 10 березня 2017 року відповідач видав їй відповідне посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с.46).

Згідно з Положенням про Управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації Волинської області, затвердженого розпорядженням голови Луцької районної державної адміністрації від 27 лютого 2018 року №114, відповідач є структурним підрозділом Луцької районної державної адміністрації, має основним завданням, у тому числі, забезпечення реалізації державної соціальної політики у сфері соціального захисту населення. Відповідно до визначених повноважень у сфері реалізації державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян управління видає відповідні посвідчення категоріям громадян, які мають право на пільги відповідно до законодавства України (а.с.39-44).

Як слідує з матеріалів адміністративної справи, у червні 2017 року Департаментом соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації було проведено перевірку стану роботи Луцької районної державної адміністрації у сфері пільгового забезпечення населення, в тому числі військовослужбовців, які потребують особливого соціального захисту. За результатами перевірки складено довідку (а.с.38). Так перевіркою під час вивчення особових справ членів сімей загиблих військовослужбовців учасників антитерористичної операції було виявлено порушення при встановленні статусу «член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни» батькам померлого військовослужбовця ОСОБА_2 . Зокрема, відповідно до наявних документів (витягу із протоколу засідання військово-лікарської комісії), встановлено, що захворювання та причина смерті ОСОБА_2 пов`язані з проходженням військової служби. Зроблено висновок, що у даному випадку на батьків ОСОБА_2 поширюються норми Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а законодавчі підстави для встановлення їм статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх захисту», відсутні. У зв`язку із наведеним надано доручення відповідачу в найкоротші терміни усунути виявлені порушення.

Листом від 20 березня 2018 року № 719/01-38 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що оскільки у наданій постанові військово-лікарської комісії зазначено, що захворювання, яке стало причиною смерті сина, пов`язане з проходженням військової служби, а не із захистом Батьківщини, як у пункті 21.5 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, відтак право на статус особи, на яку поширюється чинність пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», вона не має. З наведених підстав відповідач просив ОСОБА_1 повернути видане 10 березня 2017 року посвідчення (а.с.6).

Позивач вважає дії відповідача щодо позбавлення її статусу члена сім`ї померлого ветерана війни та спонуканню до повернення відповідного посвідчення протиправними, відтак звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Пунктом 1 статті 10 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин, надалі - Закон №3551-XII) визначено коло осіб, на яких поширюється чинність цього Закону.

До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать, зокрема, батьки (абзац шістнадцятий пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII).

Порядок надання статусу особи, на яку поширюється чинність цього Закону, особам, зазначеним в абзацах п`ятому - восьмому цього пункту, визначається Кабінетом Міністрів України (абзац дев`ятий пункту 1 статті 10 Закону №3551-XII).

Порядок надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», деяким категоріям осіб затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2015 року №740 (надалі Порядок №740). Преамбулою зазначеної постанови вказано, що Порядок №740 затверджений відповідно до абзацу дев`ятого пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

За приписами пунктів 5, 6 Порядку №740 для встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, членам сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, необхідно подати структурному підрозділу місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення заяву і документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку. Рішення про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, приймається структурними підрозділами місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання у місячний строк з дати подання документів.

Як слідує з пояснень відповідача від 21 листопада 2018 року №3008/01-37 (а.с.45), окремого рішення про встановлення ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону № 3551-XII, ним не приймалось, оскільки його прийняття не передбачено. Хоча відповідач в обґрунтування своїх заперечень проти позову посилається на Порядок №740, яким передбачено прийняття такого рішення у місячний строк з дати подання документів.

У листі від 20 березня 2018 року №719/01-38, адресованому позивачу, відповідач вказує, що ОСОБА_1 не має права на статус особи, на яку поширюється чинність Закону №3551-XII, посилаючись на абзац перший пункту 1 статті 10 цього Закону. Разом з тим, у відзиві на позов відповідач вже посилається на абзац восьмий пункту 1 статті 10 Закону №3551-XII. Однак цими абзацами встановлено різне коло осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551-XII.

Згідно з абзацом першим пункту 1 статті 10 Закону №3551-XII чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів; а згідно з абзацом восьмим пункту 1 названої статті - на сім`ї військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, а також сім`ї працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення.

Відповідно до пункту 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302 (надалі Положення №302) особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Як визначено пунктом 2 Положенням №302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

«Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина (пункт 7 Положення №302).

ОСОБА_1 має посвідчення члена сім`ї загиблого, яке видане їй Управлінням соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації Волинської області.

Відповідно до пункту 6 Порядку №740 структурний підрозділ місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення позбавляє статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, у разі: наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення особою умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину під час участі в антитерористичній операції; виявлення факту підроблення документів про участь в антитерористичній операції чи забезпеченні її проведення або надання недостовірних даних про особу; подання особою заяви про позбавлення її статусу особи, на яку поширюється чинність Закону.

Рішення структурного підрозділу місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення може бути оскаржене в судовому порядку.

Також за нормами пункту 13-1 Положення №302 у разі виникнення підстав, за якими особа втрачає право на статус, визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видане їй раніше посвідчення вилучається уповноваженим на видачу посвідчень органом, з повідомленням органу, який видав таке посвідчення.

Отже, з наведеного слідує, що позбавлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (так само як і встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону) можливе лише шляхом прийняття структурним підрозділом місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення відповідного рішення. Видане раніше посвідчення підлягає вилученню на підставі такого рішення.

Як зазначив у своїх письмових поясненнях відповідач (а.с.45), жодного рішення про позбавлення ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону № 3551-XII, він не приймав, як і не вилучав у неї відповідного посвідчення. Відповідач лише надіслав лист від 20 березня 2018 року №719/01-38 з проханням повернути посвідчення; таке посвідчення ОСОБА_1 не повернула (відповідний акт про вилучення посвідчення не складався).

Суд зауважує, що зазначений лист відповідача не породжує правові наслідки для ОСОБА_1 , оскільки не є рішенням (актом індивідуальної дії).

Відповідно до положень частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Тобто, прийняття рішення завжди породжує певні правові наслідки. Відповідно, відсутність рішення суб`єкта владних повноважень, прийняття якого за певних обставин та умов, передбачене законодавством, вказує на відсутність для особи обов`язкових для виконання приписів.

Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини для того, щоби мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоби претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення «Аксу проти Туреччини» [Aksu v. Turkey] пункт 50; «Берден» [Burden v. the United Kingdom] пункт 33; «Тенасе проти Молдови» [Tгnase v. Moldova]).

Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, суд здійснює захист лише порушеного права. Встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду.

Позивач не навела жодних доказів щодо існування реального негативного впливу безпосередньо на її права рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Оскільки відповідач будь-якого рішення про позбавлення ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону № 3551-XII, не приймав (лист відповідача від 20 березня 2018 року №719/01-38 не є рішенням у розумінні КАС України та не має зобов`язального характеру), а позивач не повернула відповідне посвідчення відповідачу, що вказує на відсутність порушеного права, то суд дійшов переконання, що й відсутні підстави для задоволення позову.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення у справі суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відтак судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) до Управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації Волинської області (43001, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Ковельська, 53, ідентифікаційний код юридичної особи 03192081) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя Ж.В. Каленюк