Справа № 461/6488/17
Суддя: Юрків О. Р.
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 461/6488/17
Провадження № 2-а/461/46/18
УХВАЛА

11.12.2018 року. м.Львів

Галицький районний суд міста Львова

у складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

за участю:

секретаря судового засідання Кузьми Д.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду у м. Львові заяву ОСОБА_1 про відвід судді Юрківу Олегу Романовичу, -

В С Т А Н О В И В:

позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про відвід головуючому судді Юрківу О.Р. покликаючись на те, що він є головуючим суддею в іншій справі між тими ж сторонами, і таким чином буде під впливом прийнятого рішення у тій справі, що своєю ухвалою про відмову у забезпеченні позову, яка була скасована апеляційним судом, порушив її права, що привело до її матеріальних збитків, що порушив інші процесуальні норми у розгляді справи, що свідчить про його упередженість щодо позивача.

У судовому засіданні позивач та його представник мотиви відводу підтримали покликаючись на їх обґрунтованість.

Представник відповідача проти заяви про відвід головуючому заперечила посилаючись на її необєктивність та неправомірність.

Заслухавши думку учасників процесу щодо заявленого відводу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або обєктивності судді.

Відповідно до ст. 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Відповідно до ст. 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сімї або близьким родичем сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або обєктивності судді.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу. До складу суду не можуть входити особи, які є членами сімї, родичами між собою чи родичами подружжя.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, не може бути підставою для відводу.

Відповідно до частини 1 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійснені правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону. Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення, крім випадків, встановлених законом ( ст.ст.126,129 Конституції України).

Згідно із зазначеними положеннями Конституції України, рішення судді і відповідно до цього дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя (пов'язані з підготовкою, розглядом справ в судових інстанціях, перевіркою справ в апеляційному і касаційному порядку, звернення рішення до виконання, тощо) можуть оскаржуватися в чинному в даний час порядку.

Як зазначив Конституційний суд України в своєму рішенні від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 судоустрій і судочинство визначаються виключно законом України. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідно процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення розгляду справи у першій інстанції та прийняття по них судових рішень належить до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

В п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади» зазначено наступне. Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Суд, який розглядає справу має бути «безстороннім» і «незалежним» за ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і засад цивільного судочинства.

Розглядаючи питання безсторонності з двох точок зору, Європейський Суд з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначив, що по-перше, йдеться про суб'єктивний підхід, для того щоб спробувати визначити переконання та особисту поведінку конкретного судді у конкретній обстановці. Зокрема, суд не повинен суб'єктивно виявляти будь-яку упередженість або особисті переконання; особиста безсторонність судді не ставиться під сумнів, аж доки не буде доведено протилежне. По-друге, слід застосувати об'єктивний підхід, метою якого є пересвідчитися, чи надає суд необхідні гарантії, щоб зняти з цього приводу можливість будь-якого правомірного сумніву; крім того, поняття незалежності та об'єктивної безсторонності тісно пов'язані між собою (справи «Пуллар проти Сполученого Королівства» і «Томанн проти Швейцарії», а також «Екедемі Трейдинг ЛТД та інші проти Греції» і «Дактарас проти Литви»).

Заслухавши думку учасників судового розгляду, суд прийшов до висновку, що обставини, на які покликається заявник не відповідають дійсності та не є доказами упередженості чи певної зацікавленості судді у наслідках розгляду справи.

Проте, згідно п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо гарантій справедливого розгляду справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом та практики Європейського Суду з прав людини /рішення від 09.11.06 року у справі «Білуга проти України», від 28.10.98 року, у справі «Ветштайн проти Швейцарії, тощо/, з метою об'єктивності розгляду справи, усунення будь-яких сумнівів щодо прямої чи побічної зацікавленості судді у результатах розгляду та з етичних міркувань суд приходить до висновку, що заяву про відвід слід задовольнити.

Констатуючи право сторони на судовий процес із достатньою впевненістю в безсторонності суду, який вирішує його справу, забезпечує не лише здійснення правосуддя, а й зовнішній вияв того, що відбувається, де суддею створено достатні гарантії для усунення обєктивно виправданих підстав ( і навіть потенційної можливості ) побоюватися, що він, незалежно від особистої поведінки, не є безстороннім, суд погоджується з доводами заявника в тому, що обставини, на які заявник покликається у підтвердження своїх доводів про можливі стосунки між суддею та особою, яка звернулася із заявою про відвід, яка виявляє явну, категоричну недовіру судді через розгляд та процесуальну поведінку судді в іншому провадженні, де скасовано відповідне рішення судді, винесене не в користь заявника, внаслідок чого суддя знаходиться під відповідним впливом результатів розгляду справи, що, загалом процесуально унеможливлює розгляд даної справи, є особливими, а тому слугують підставою для висновку про вмотивованість відводу в цій частині.

Такі висновки покладені в основу рішення Європейського суду з прав людини, постановленого 24.05.1989 року у справі за заявою Гаусшильдта (Hauschildt Case), відповідно до змісту якого, при зовнішній демонстрації судом незалежності та безсторонності можуть виникнути щодо цього сумніви. Важливою є та довіра, яку суди в демократичному суспільстві повинні викликати у громадськості.

Разом з тим п.12 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських судів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів і незмінності суддів при винесенні судових рішень, у відношенні сторін в судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, тобто вільними від будь-яких зв'язків, упередженості, які впливають або можуть сприйматися як такі, що впливають на здатність судді приймати незалежне рішення. Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси визначеної сторони в якому-небудь спорі. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки зі сторони сторін в конкретному розгляді, але і зі сторони суспільства в цілому. І суддя повинен бути не тільки реально вільним від будь-якого невідповідного зв'язку, упередженості або впливу, але він повинен бути вільним від цього і в очах розумного спостерігача. Інакше довіру до незалежної судової влади буде підірвано.

Зі змісту статті 6 Конвенції та практики Європейського Суду з питань неупередженості суду вбачається, що правосуддя має не тільки здійснюватись, а повинно також демонструватись. Поза сумнівом - довіра до суду, яку суд має вселяти громадянам у демократичному суспільстві. Як правило, неупередженість означає відсутність упереджень або упередженості, при цьому її наявність або відсутність можуть бути перевірені різними способами (Кіпріану проти Кіпру, п. 118; Мікаллеф проти Мальти, п. 93). ЄСПЛ у своїй практиці проводить відмінність між суб'єктивним підходом, тобто прагненням переконатися в суб'єктивному обвинуваченні або інтересі певного судді у конкретній справі та об'єктивним підходом, тобто визначенням, чи були судді надані достатні гарантії, щоб виключити будь-які обґрунтовані сумніви в цьому відношенні (Кіпріану проти Кіпру, п. 118; П'єрсак проти Бельгії, п. 30; Грівз проти Сполученого Королівства, п. 69). Разом з тим, чітка відмінність між цими поняттями відсутня, оскільки поведінка судді може не тільки об'єктивно викликати сумніви в його неупередженості з точки зору зовнішнього спостерігача (об'єктивний тест), але мова може також йти про його або її особисте переконання (суб'єктивний тест). Виходячи з наведеного, практика ЄСПЛ говорить про те, що кожний суддя, стосовно якого існують будь-які сумніви щодо недостатньої неупередженості, повинен відмовитись від розгляду справи (Мікалефф проти Мальти).

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що з метою обєктивності розгляду клопотання, усунення будь-яких сумнівів щодо прямої чи побічної зацікавленості судді у результатах розгляду та з етичних міркувань, заяву про відвід судді слід задовольнити, справу передати для розгляду в тому самому суді іншому судді, який визначається у порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 33, 36, 39 - 41 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

заяву ОСОБА_1 про відвід судді Юрківу Олегу Романовичу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, за участю третьої особи Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення - задовольнити.

Відвести суддю Юрківа Олега Романовича в розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, за участю третьої особи Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення.

Ухвала остаточна, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає та набирає законної сили негайно після її проголошення.

Головуючий суддя О.Р. Юрків