Справа № 140/965/18
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2018-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 140/965/18

Головуючий у 1-й інстанції: Дончик В.В.

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

10 грудня 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Смілянця Е. С. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року (постановлену у м. Вінниці 03 жовтня 2018 року о 12:05, повний текст якої виготовлено 08 жовтня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Немирівської міської ради, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування дозволу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Немирівського районного суду Вінницької області з позовом до Немирівської міської ради, як правонаступника Никифоровецької сільської ради, про визнання протиправним та скасування рішення 2 сесії 7 скликання Никифоровецької сільської ради Немирівського району Вінницької області від 01.12.2015 року "Про надання дозволу ОСОБА_5 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (надання у власність)"

Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 20.04.2018 року, в порядку статті 29 КАС України, матеріали позовної заяви ОСОБА_2 передані до Вінницького окружного адміністративного суду для вирішення питання щодо відкриття провадження та розгляду по суті.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок, постановлення необґрунтованої ухвали.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що строк звернення до суду із даним позов пропущено з поважних причин.

Так, на час звернення із заявою (січень 2016 року) до Никифоровецької сільської ради щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, питання залишалося невирішеним та згодом розпочато судовий процес по якому винесено постанову Немирівським районним судом Вінницької області від 06.06.2016 (набрала чинності з 17.06.2016) на користь брата позивача ОСОБА_3, якою визнано протиправною та скасовано відмову 2 сесії 7 скликання Никифоровоцької сільської ради Немирівського району. В результаті чого, позивач сподівався на прийняття Никифорецькою сільською радою відповідних рішень про скасування дозволу 2 сесії 7 скликання Никифоровецької сільської ради Немирівського району Вінницької області від 01 грудня 2015 року, наданого на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (надання у власність) громадянці ОСОБА_5, адже також був зацікавлений в узаконенні ділянки, тому не звертався до суду. Однак, Никифоровецька сільська рада зволікала та бездіяла, тим самим відтягуючи час. Впродовж 2016 року позивач неодноразово намагався домовитися про вирішення спору в позасудовому порядку в тому числі, за присутності представника Никифоровецької сільської ради.

Крім того, з січня 2017 року позивач підписав Контракт та розпочав службу в лавах Збройних силах України військовим, а з травня 2017 року брав участь в Антитерористичній операції та не мав можливості займатись вирішенням даного спірного питання.

В квітні 2018 року, перебуваючи в короткостроковій відпустці, дізнався, що наданим в грудні 2015-го року правом про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність намагається скористатися, громадянка ОСОБА_5, шляхом розроблення документації із землеустрою, з огляду на що звернувся до суду.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зазначив, що строк звернення до суду пропущено позивачам за відсутності на те поважних причин.

Представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду даної справи у зв'язку із проходженням ним навчальних зборів, що пов'язано з введенням воєнного стану.

Вказане клопотання залишене колегією суддів без задоволення з огляду на те, що представником позивача у вказаному клопотання не обґрунтовано неможливості участі в судовому засіданні позивачем особисто або іншим представником позивача. Крім того, відкладення розгляду призведе до порушення строку розгляду, передбаченого ст.309 КАС України.

Треті особи подали заяви про розгляд даної справи за їх відсутності.

Відповідач в судове засідання повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Згідно ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що підставою для залишення позовної заяви без розгляду згідно ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року слугував висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних на те причин.

Визначаючись щодо дотримання позивачем строків звернення до суду та наявності підстав для поновлення такого строку, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

В силу положень частини першої та третьої статті 99 КАС України (в редакції, яка діяла на момент прийняття рішення 2 сесії 7 скликання Никифоровецької сільської ради Немирівського району Вінницької області від 01.12.2015 року), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічна норма щодо строку звернення до суду імплементована законодавцем в нову редакцію Кодексу адміністративного судочинства України, яка набула чинності з 15.12.2017.

Відповідно до статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлено та визнається позивачем, що про існування оскаржуваного рішення позивачу стало відомо з відповіді Никифоровецької сільської ради в лютому 2016 року.

З позовною заявою про оскарження цього дозволу ОСОБА_2 звернувся 16.04.2018 року, тобто з пропуском встановленого шестимісячний строку для звернення.

Визначаючись щодо поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення.

При цьому безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Учасники справи зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки (ч.2 ст.44 КАС України).

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року та рішення у справі «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип юридичної визначеності, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року).

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Окрім цього, рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом віднесено до принципів здійснення правосудця в адміністративних судах, зміст якого розкриває стаття 8 КАС України, частинами 1, 2 якої встановлено, що усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом. Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників судового процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Такі приписи наведених правових норм процесуального права знайшли своє відображенні і у статті 44 КАС України, частина перша якої вказує, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов'язки.

При цьому, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 39 справи "Устименко проти України", принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні повинна бути надана можливість знати про зауваження або докази, надані іншою стороною, включаючи апеляційну скаргу, та надати власні зауваження з цього приводу.

У пунктах 46, 47 цього ж Рішення ЄСПЛ вказує на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії". Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року).

Посилання позивача на те, що він сподівався на прийняття Никифорецькою сільською радою відповідних рішень про скасування рішення 2 сесії 7 скликання Никифоровецької сільської ради Немирівського району Вінницької області від 01.12.2015 року та намагався вирішити спір в позасудовому порядку, колегія не може вважати поважними причини пропуску звернення до суду, адже такі обставини не свідчать про наявність об'єктивних перешкод для звернення позивача до суду.

Служба позивача в лавах Збройних сил України та участь в Антитерористичній операції, судом врахована, проте не може бути визнана як поважна оскільки, згідно пояснень представника позивача та наданих до суду доказів, службу в лавах збройних сил ОСОБА_2 розпочав в січні 2017 року, тобто через 11 місяців з часу коли позивачу стало відомо про надання ОСОБА_5 дозволу на розробку проекту землеустрою.

Крім того, пов'язування позивачем доцільності звернення до суду з даним позовом з активними діями ОСОБА_5 щодо розробки проекту землеустрою є також безпідставними, враховуючи те, що предметом оскарження в цій справі є рішення сільської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а ніяк не дії ОСОБА_5 щодо розробки проекту та сам проект землеустрою.

Інших (поважних) причин, які перешкоджали йому подати до суду позовну заяву у встановлені строки, позивачем не наведено.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено строку звернення до суду без поважних причин.

Згідно частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом першим частини другої статті 183 КАС України визначено право суду за результатами підготовчого засідання постановити ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність залишення позовної заяви без розгляду, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Смілянець Е. С. Сушко О.О.