Справа № 2610/12385/12
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 грудня 2018 року

Київ

справа №2610/12385/12

адміністративне провадження №К/9901/4858/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1, який діє через представника - ОСОБА_2, на постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року (суддя Пономаренко Н.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року (судді Безименна Н.В., Бєлова Л.В., Кучма А.Ю.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної у м. Києві ради (далі - Райрада), заступника голови Райради, треті особи: управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Райради (далі - Управління), товариство з обмеженою відповідальністю «Фелічіта» (далі - ТОВ «Фелічіта»), товариство з обмеженою відповідальністю «ВДС Інвест», про визнання протиправним та скасування розпорядження та рішення, -

встановив:

У червні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив визнати протиправним та скасувати розпорядження заступника голови Райради від 12 червня 2008 року № 181 «Про передачу в орендне користування нежилих приміщень комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва» в частині передачі в орендне користування підвального приміщення площею 100 кв. м у будинку АДРЕСА_1 під склад на підставі договорів оренди, а саме підпункт 1.25 пункту 1 розпорядження - з моменту його прийняття (далі - розпорядження № 181); рішення Райради від 19 серпня 2008 року № 471 «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва» (далі - рішення № 471) у частині затвердження в Переліку об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом викупу нежилого приміщення площею 100 кв. м на АДРЕСА_1, а саме, пункт 79 Додатка № 1 до зазначеного рішення - з моменту його прийняття.

На обґрунтування позову зазначив, що він є власником кв. АДРЕСА_1. У підвальному приміщенні цього будинку знаходяться комунікації із водовідведенню, водопостачанню, електропостачанню, газопостачанню, а також бойлерна система нагріву води для обслуговування будинків АДРЕСА_1, АДРЕСА_2. Це приміщення є допоміжним і на праві спільної власності належить йому та іншими власниками квартир будинку. Воно призначене для експлуатації будинку і не відноситься до категорії нежилих, належить до житлового фонду і не підлягає відчуженню за рішенням місцевого органу влади.

Суди встановили, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1. Підставою набуття права власності є договір купівлі-продажу від 14 серпня 2006 року.

Відповідно до рішень Київської міської ради від 6 вересня 2001 року № 3/143 «Про районні у м. Києві ради», від 8 листопада 2001 року № 71/1505 «Про хід адміністративно-територіальної реформи в м. Києві» та з метою забезпечення формування комунальної власності районів м. Києва Київська міська рада на ІХ сесії ХХІІ скликання 27 грудня 2001 року ухвалила рішення № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва», яке діяло на час спірних правовідносин. За цим рішенням комунальне майно м. Києва розмежовувалося між новоутвореними районами міста та був затверджений перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва. Згідно з пунктом 1045 додатку 11 цього рішення жилий будинок на АДРЕСА_1 відносився до комунальної власності.

Розпорядженням № 181 за підписом заступника голови Шевченківської районної у м. Києві ради «Про передачу в орендне користування нежилих приміщень комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва», на підставі Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Методики розрахунку і порядку використання орендної плати за користування майном територіальної громади Шевченківського району м. Києва, затвердженою Рішенням ІІІ сесії Шевченківської районної у м. Києві ради V скликання № 41 від 13 липня 2006 року, протокольних рішень комісії з проведення конкурсу на право оренди нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва від 25 квітня 2008 року №24 та від 12 червня 2008 року № 26, з метою раціонального використання нежилих приміщень комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, - передано в орендне користування підвальне приміщення площею 100,00 кв.м. в буд. АДРЕСА_1 під склад до 17 червня 2009 року шляхом укладання договорів оренди з ТОВ «Фелічіта».

На виконання вказаного розпорядження укладено відповідний договір оренди від 13 червня 2008 року № 1045/2 та додаткову угоду від 23 вересня 2008 року № 1, якою внесені зміни до основного договору № 1045/2 на підставі розпорядження Райради від 22 вересня 2008 року № 288 та поверхового плану бюро технічної інвентаризації м. Києва від 27 серпні 2008 року - змінено загальну площу орендованого підвалу з 100,0 кв.м. на 112,1 кв.м.

19 серпня 2008 року Райрада, враховуючи висновки постійної комісії з питань управління та приватизації комунального майна, прийняла рішення № 471, яким затвердила перелік об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом викупу, до якого було включено і спірне нежиле приміщення в будинку на АДРЕСА_1. Згідно з додатком № 1 у підпункті 79 міститься перелік об'єктів, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні: нежитлові приміщення площею 100,0 кв.м. в будинку на АДРЕСА_1, покупець - ТОВ «Фелічіта».

Позивач не погодився із діями Райради і звернувся до суду.

Шевченківський районний суд міста Києва постановою від 12 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 28 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції залишив без змін.

ОСОБА_1 не погодилася з цими рішеннями і через представника звернувся з касаційною скаргою про їх скасування та прийняття нового рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначив доводи аналогічні тим, що містяться у позовній заяві.

Верховний Суд переглянув судові рішення в межах доводів касаційної скарги і дійшов висновку про таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини третьої статті 19 КАС, у чинній на сьогоднішній день редакції, адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій під час розгляду спору виходили з того, що цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Аналогічна норма міститься у пункті 1 частини першої статті 19 КАС, у чинній на сьогодні редакції, яка передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У справі, про перегляд рішень судів попередніх інстанцій в якій подано скаргу, спір стосується не стільки правомірності рішень Райради про передачу нежилих приміщень в орендне користування та про віднесення їх до об'єктів що підлягають приватизації, скільки фактичного набуття права власності на нежилі приміщення третьою особою ТОВ «Фелічіта», а в подальшому ТОВ «ВДС Інвест», яке, на думку позивача, передано йому (третій особі) у власність з порушенням установленого порядку, що унеможливлює визнання його користувачем цих приміщень.

З наведеного випливає, що спір, предмет якого охоплює перегляд рішення суб'єкта владних повноважень, яким у цій справі є Райрада, стосується відносин щодо власності третьої особи на спірне нежиле приміщення і з посиланням на певні конкретні обставини вказує на його належність до тих спірних правовідносин, які вирішуються за правилами цивільного, а не адміністративного судочинства.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Подібного змісту правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 569/23686/13а та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 522/18500/13-а.

Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм Цивільного кодексу України, колегія суддів вважає, що в зазначеній вище правовій ситуації суди помилково розглянули справу в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 354 КАС порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Отож, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню в частині вимоги про скасування постановлених у справі судових рішень.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

касаційну скаргу ОСОБА_1, який діє через представника - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року скасувати і закрити провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко