Справа № 686/22819/17
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2018-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/22819/17 Головуючий у 1-й інстанції: Приступа Д.І.

Суддя-доповідач: Мельник-Томенко Ж. М.

06 грудня 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мельник-Томенко Ж. М.

суддів: Сторчака В. Ю. Ватаманюка Р.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 травня 2018 року (головуючий суддя Приступа Д.І., повний текст рішення складено 11.05.2018 року) у справі №686/22819/17 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради, про зобов'язання здійснити виплату заборгованості з пенсії за період з 01.01.2015 року по 01.06.2017 року.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначила про незаконне обмеження відповідачем її права на належне пенсійне забезпечення, гарантоване ст. 46 Конституції України. Зокрема, на переконання ОСОБА_2 у пенсійного органу не існувало підстав, передбачених чинним пенсійним законодавством, для припинення виплати їй пенсії та відмови у її виплаті.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 травня 2018 року позов задоволено та зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити виплату заборгованості з пенсії ОСОБА_2 за період з 01.01.2015 року по 01.06.2017 року.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі

В обгрунтуванні апеляційної скарги відповідач, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», якою врегульовано механізм призначення внутрішньо переміщеним особам пенсій, зазначив про залишення судом першої інстанції поза увагою того факту, що розгляд питань щодо призначення внутрішньо переміщеним особам соціальних виплат покладено на комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утвореним виконавчими органами міських рад за поданням структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, і в даному випадку, пред'явивши даний позов до пенсійного органу, позивачем обрано невірний спосіб захисту її прав. Також апелянт вважає, що окружним судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано, що виплату пенсії позивачу розпочато з 01.06.2017 року на підставі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради позивачу 06.06.2017 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2, заперечила доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі та, посилаючись на факт відсутності законних підстав для припинення виплати її пенсії, зазначила про правомірність рішення суду першої інстанції, яким її позовні вимоги було задоволено.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 з 14.02.2007 року є пенсіонером за віком.

На підставі довідки Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міськради від 06.06.2017 року, позивач взята на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Згідно заяви про зміну місця проживання від 06.06.2017 року, позивача взято на облік УПФУ в м. Хмельницькому і з 01.06.2017 року відновлено виплату її пенсії за віком.

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до органу пенсійного фонду з заявою про виплату їй пенсії за період 01.01.2015 року по 01.06.2017 року.

Листом від 25.09.2017 року №3810/Д-12 відповідачем відмовлено у задоволенні заяви позивача та повідомлено, що рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утвореним виконавчими органами міських рад за поданням структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, їй призначено (відновлено) виплату пенсії саме з 01.06.2017 року, і в разі незгоди з таким рішенням заявник може оскаржити його у вищестоящих органах або ж в судовому порядку.

Вказане слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, визнавши дії відповідача такими, що порушують право позивача на відповідне пенсійне забезпечення гарантоване їй ст. 46 Конституції України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку обставинам справи, вказує на наступне.

Відповідно ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018 у зразковій справі № 802/402/18 зазначено, що статус внутрішньо переміщеної особи не визначений у жодному міжнародному договорі, за яким Україна мала б зобов'язання. Поняття внутрішньо переміщеної особи міститься в рекомендаційному акті Організації Об'єднаних Націй «Керівні принципи з питання переміщення осіб всередині країни» (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2 (1998)).

У передмові до «Керівних принципів з питання переміщення осіб всередині країни» (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2 (1998)) визначено: "Для цілей цих Принципів внутрішньо переміщеними особами вважаються особи або групи осіб, яких змусили покинути свої будинки або звичні місця проживання, зокрема в результаті або щоб уникнути негативних наслідків збройного конфлікту, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини, надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру, і які не перетинали міжнародно визнаних державних кордонів".

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи за національним правом міститься у ст. 1 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Статтею 1 Закону № 1706-VІІ передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Згідно зі статтею 7 Закону № 1706-VІІ для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (в редакції на час призупинення пенсії позивачу) встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509.

За правила частини ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року Європейський суд з прав людини зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. За наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу.

У рішенні «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року, вказано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Європейська соціальна хартія (переглянута), 1996 року, згода на обов'язковість якої надано Верховною Радою України та яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами «досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися» права та принципи, що закріплені у Хартії.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України № 1058-IV«Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Ураховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою, яка на підставі поданої заяви, постановлена на облік в УПФУ у м. Хмельницькому, де їй було відновлено виплату пенсії з 01.06.2017 року.

Водночас, як слідує з атестата Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 15.06.2017 року №1583, нарахування пенсії позивачу проводились по 31.01.2015 року.

Відомостей стосовно проведення позивачу пенсійних виплат будь-яким іншим територіальним органом Пенсійного фонду у період з 01.02.2015 по 01.06.2017 року не встановлено.

Так, відповідно до ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (визнано неконституційним);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Жодних з перелічених у вказаній вище статті обставин та інших обставин наявність яких давала б право позбавити позивача її конституційного права на пенсійне забезпечення в період з 01.02.2015 по 01.06.2017 року, судом під час розгляду справи не встановлено.

Частиною другою вказаної статті визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

У статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Як вбачається з матеріалів апеляційної скарги відповідача, рішення про поновлення виплати пенсії позивачу з 01.06.2017 року приймалося комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, відповідно до Постанови КМУ № 365 від 08.06.2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Таким чином, період з якого ОСОБА_2 відновлено порушене право на отримання пенсії, пов'язаний з датою видачі довідки про постановлення позивача на облік як внутрішньо переміщену особу.

Разом з тим як зазначив Верховний Суд в рішенні у зразковій справі № 805/402/18, конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами. Непідтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ № 365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем. У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав.

Крім того, колегія суддів звертає окремо увагу на те, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, є документом який дає можливість постановлення пенсіонера на облік відповідним територіальним органом Пенсійного фонду, однак жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що право внутрішньо переміщеної особи на отримання пенсії, має бути відновлено виключного з дати видачі довідки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач, взявши на облік ОСОБА_2 та маючи достовірні відомості про те, що нею не отримувалась пенсія за період з 01.01.2015 року по 01.06.2017 року в жодному із територіальних органів Пенсійного фонду України, а також, що законних підстав для припинення пенсії позивачу не було, мав би здійснити їй виплату пенсії за вищевказаний період.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, а доводи, які містяться в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції та обставин справи не спростовують.

В розрізі встановлених обставин справи, судова колегія відхиляє доводи відповідача про забезпечення ОСОБА_2 пенсійними виплатами станом до 31.01.2015 року включно. Зокрема, в даному випадку, посилаючись на матеріали пенсійної справи ОСОБА_2, відповідачем жодних доказів в підтвердження вказаної обставини а ні суду першої інстанції, а ні судовій колегії не надано. Наявна в матеріалах справи копія супровідного листа Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 19.06.2017 року №8796/03, в призмі положень ст. 76 КАС України, не може бути розцінена як належний доказ в підтвердження факту забезпечення пенсією ОСОБА_2 саме до 31.01.2015 року, оскільки вказаний лист є лише належним доказом факту надсилання пенсійної справи позивача на адресу УПФУ в м. Хмельницькому.

Частиною першою статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що відповідач відмовляючи позивачу у виплаті заборгованості з пенсії за період з 01.01.2015 року по 01.06.2017 року діяв не добросовісно та не обґрунтовано, не врахував усіх обставин та положень законодавства, що мають значення для вирішення вказаного питання.

Згідно із частиною другою ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, в той час як доводи апеляційної скарги не спростовують висновків міськрайонного суду.

При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 317 - 319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 травня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 06 грудня 2018 року.

Головуючий Мельник-Томенко Ж. М.

Судді Сторчак В. Ю. Ватаманюк Р.В.