Справа № 826/8588/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2018-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8588/18 Суддя першої інстанції: Амельохін В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генеральної прокуратури України (далі - Відповідач, ГП України) про стягнення з ГП України та зобов'язання виплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.12.2017 року по 27.02.2018 року, яка складає 98 835,67 грн. без утримання податків й інших обов'язкових платежів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.09.2018 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що, по-перше, рішення суду від 06.06.2016 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі не було виконано ГП України до 28.02.2018 року, що тягне за собою настання для роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 236 КЗпП України, по-друге, рішенням суду від 22.05.2018 року, яке набрало законної сили, встановлено право ОСОБА_1 на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Крім того, обраховуючи належну до стягнення суму середнього заробітку, суд першої інстанції, включив до її складу коефіцієнт підвищення посадового окладу за 2017 рік.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому посилається на неврахування судом першої інстанції обставин, що у жодному з позовів до ГП України ОСОБА_1 не заявлялися вимоги про поновлення на роботі, а відтак правові підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання судового рішення відсутні. Крім того, наголошує, що судові рішення, якими скасовано наказ про звільнення Позивача з посади та стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі оскаржені Відповідачем у касаційному порядку. Також підкреслює, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню приписи п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, оскільки посада, яку обіймав ОСОБА_1 до моменту звільнення, відсутня серед переліку посад Генеральної прокуратури України. Крім іншого, зазначає, що в силу ст. 162 Податкового кодексу України обов'язок здійснення утримань податків, зборів та інших обов'язкових платежів покладається на працівника.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2018 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 12.12.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає про безпідставність посилання Апелянта на відсутність у судовому рішенні припису щодо поновлення останнього на посаді, оскільки у лютому 2018 року Відповідачем добровільно виконано таке рішення суду та поновлено Позивача на займаній посаді. Вказує на безпідставності доводів ГП України про неможливість застосування до спірних правовідносин коефіцієнту підвищення посадового окладу, оскільки необхідність його застосування випливає зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №657. Наголошує на необґрунтованості позиції Апелянта в частині покладення саме на Позивача обов'язку здійснювати відрахування податків, зборів та інших обов'язкових платежів із нарахованої судом суми, оскільки податковим агентом ОСОБА_1 у межах спірних правовідносин є саме ГП України.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, та просив суд її вимоги задовольнити повністю.

Позивач наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016 року у справі №826/4573/16 частково задоволено позовні вимог ОСОБА_1 до ГП України:

- визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 15.03.2016 року №300-ц «Про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України у зв'язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України»;

- стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2016 року по 06.06.2016 року у сумі 36 933,12 грн. (а.с. 13-21).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2016 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016 року частково змінено, а саме - змінено суму середнього заробітку, що підлягає стягненню з ГП України на користь ОСОБА_1 з 36 933,12 грн. на 23 742,00 грн. В іншій частині указану постанову суду залишено без змін (а.с. 22-28).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2018 року у справі №826/15725/17 за позовом ОСОБА_1 до ГП України позов задоволено частково - стягнуто з ГП України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.06.2016 року по 01.12.2017 року у розмірі 259 191,36 грн. (а.с. 29-33).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2018 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2018 року змінено та стягнуто з ГП України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 07.06.2016 року по 01.12.2017 року у розмірі 309 971,20 грн. без утримання податків й інших обов'язкових платежів. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 34-40).

Наказом Генерального прокурора України від 28.02.2018 року №174ц (а.с. 11) скасовано наказ Відповідача №300-ц від 15.03.2016 року (а.с. 10) та поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України від 14.03.2018 року №191ц (а.с. 12) ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальну провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 19 Конституції України, ст. ст. 5-1, 235, 236 Кодексу законів про працю України, п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність достатніх підстав для стягнення на користь Позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке фактично було виконано лише 28.02.2018 року.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 235 Кодекс законів про працю України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому приписи ст. 236 КЗпП України закріплюють, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Таким чином, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі є саме невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі після проголошення судового рішення. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-435цс15, а також у постанові Верховного Суду від 16.01.2018 року у справі №524/415/16-а.

Викладеним, на переконання судової колегії, спростовується твердження Апелянта про те, що відсутність у судових рішеннях обов'язку з поновлення Позивача на роботі не свідчить про наявність в останнього обов'язку скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади та поновити його на ній.

При цьому, на переконання судової колегії, ст. 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом України у постанові від 23.06.2015 року у справі №21-63а15, а також Верховним Судом у постанові від 21.03.2018 року у справі № 2а-11523/10/1370.

Таким чином, оскільки, як було встановлено раніше та не спростовується Апелянтом, наказ №174-ц про поновлення ОСОБА_1 на роботі було видано ГП України лише 28.02.2018 року, суд першої інстанції, з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2018 року у справі №826/15725/17 в аналогічному спорі щодо іншого періоду, прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 02.12.2017 року по 27.02.2018, тобто у межах заявленого у позові періоду і до фактичного поновлення Позивача на роботі.

Крім того, встановивши, що фактично у період затримки виконання рішення про поновлення на роботі за ОСОБА_1 зберігався середній заробіток, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до розрахунку належної до стягнення суми середньої заробітної плати коефіцієнт підвищення заробітної плати з огляду на таке.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок №100) та застосовується, зокрема, у випадку вимушеного прогулу, а також інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Зі змісту п. 10 Порядку №100 випливає, що обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Таким чином, у постанові від 21.01.2015 року у справі №6-203цс14 Верховний Суд України, з урахуванням тієї обставини, що за період від часу звільнення позивача до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, прийшов до висновку, що при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в період затримки виконання рішення суду заробітна плата позивача підлягала коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Отже, встановивши, що згідно листа ГП України від 05.05.2018 року №18-673вих-18 (а.с. 41-42) середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 659,52 грн., середня заробітна плата становила 13 190,43 грн., а коефіцієнт підвищення посадового окладу прокурора відділу Генеральної прокуратури України з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №657 визначено у розмірі 2,54, суд першої інстанції правильно обрахував коефіцієнт співвідношення заробітної плати Позивача (2,54) та, відповідно, вірно визначив належну до стягнення суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 98 835,67 грн..

При цьому, судова колегія відхиляє доводи Апелянта про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Порядку №100 та коефіцієнту 2,54 з огляду на відсутність посади, яку обіймав ОСОБА_1, у переліку посад Генеральної прокуратури України, оскільки, по-перше, відповідні дані для розрахунку середнього заробітку було надано Відповідачем самостійно, по-друге, зі змісту наказів від 28.02.2018 року №174ц та від 14.03.2018 року №191ц, ОСОБА_1 у період з 16.03.2016 року по 14.03.2018 року продовжував працювати саме на посаді, з якої його було звільнено.

З аналогічних підстав колегія суддів вважає безпідставним посилання Відповідача на неможливість визначення ГП України податковим агентом ОСОБА_1 у період з 02.12.2017 року по 27.02.2018 року, оскільки, як було підкреслено вище, в силу наказу від 28.02.2018 року №174ц, Позивач вважається таким, що працював у Генеральній прокуратурі України у період з 16.03.2016 року, а відтак, в силу положень пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПК України, ГП України є податковим агентом ОСОБА_1

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено «12» грудня 2018 року.