Справа № 808/2201/18
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

16 жовтня 2018 року Справа № 808/2201/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Стрельнікової Н.В., за участю секретаря судового засідання Фесик А.В. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Вознесенівського управління у м.Запоріжжі Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2

про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Вознесенівського управління у м.Запоріжжі Головного управління Державної фіскальної служби служби у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неподання висновку про повернення помилково сплаченої суми податку з продажу об'єкта нерухомості за платіжним документом №894958 від 15.12.2017 для виконання органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів;

-зобов'язати відповідача направити висновок до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, про повернення відповідних сум на розрахунковий рахунок ОСОБА_1;

-зобов'язати відповідача в 30 денний строк з дня набрання законної сили судового рішення по справі подати до суду звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що під час проведення операції з продажу об'єкту нерухомості, в ході якої позивач діяв в інтересах ОСОБА_2 (продавця) на підставі довіреності, ним було сплачено податок за проведення операції з продажу об'єкта нерухомості у сумі 6662 грн., як це передбачено п. 172.4 ст. 172 Податкового кодексу України. Однак, виходячи з приписів п.172.1 ст. 172 Податкового кодексу України, та враховуючи, що право власності на будинок виникло до 2004 року, на думку позивача вказану суму податку було сплачено помилково. Просить позов задовольнити.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву (вх. №34038 від 25.10.2018) в якому зазначено, що з позовною заявою не погоджується, вказує, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації то право власності виникає з моменту реєстрації. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна - дата державної реєстрації 09.11.2017, що і призвело, відповідно до вимог п. 172.4 ст. 172 Податкового кодексу України, до сплати податку. Просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою судді від 16.08.2018 відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2, та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

За вимогами статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Таким чином останній день розгляду справи є 16 жовтня 2018 року.

Суд, оцінивши повідомлені позивачем обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1, під час проведення операції з продажу об'єкту нерухомості, діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 18.03.2016 зареєстрованої в реєстрі за №172 (а.с. 11), в якості представника ОСОБА_2

Відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку від 15.12.2017 (зареєстровано в реєстрі за №8426) ОСОБА_2 (продавець) передає у власність ОСОБА_4 (покупець) житловий будинок (а.с. 19-20).

В ході проведення операції з продажу об'єкта нерухомості, як стверджує позивач, ним відповідно до приписів п.172.4 ст. 172 Податкового кодексу України було сплачено 6662,00 грн. податку до бюджету.

Разом із тим вважає, що вказану суму податку було сплачено помилково відповідно до положень п. 172.1 ст. 172 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим 19.01.2018 позивач звернувся до Головного управління ДФС у Запорізькій області із заявою про повернення помилково сплачених коштів.

Листом №920/14/08-01-50-02 від 21.02.2018 Вознесенівське управління у м.Запоріжжі Головного управління ДФС у Запорізькій області повідомило про те, що податок на доходи фізичних осіб був сплачений правомірно та не підлягає поверненню в силу положень ст. 331 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо неподання висновку про повернення помилково сплаченої суми податку для виконання до органу, що здійснює казначейське обслуговування позивач звернувся до суду із цим позовом.

Пунктом 172.4 ст. 172 Податкового кодексу України передбачено, що під час проведення операцій з продажу (обміну) об'єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна (зареєстрованої відповідно до пункту 172.3 цієї статті) та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Разом із тим, пунктом 172.1 ст. 172 Податкового кодексу України встановлено, що дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об'єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.

Так, відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку від 15.12.2017 посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., та зареєстрованого за №8426, ОСОБА_2 (продавець) передає у власність ОСОБА_4 (продавець) житловий будинок (а.с. 19-20).

В ході підписання вказаного договору від імені продавця на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області від 18.03.2016 за №172 діяв ОСОБА_1.

Відповідно до банківської квитанції від 15.12.2017 №894958 (а.с. 10), за проведення операції з продажу об'єкту нерухомості сплачено податок у сумі 6662 грн.

Відмовляючи позивачу у поверненні сплаченої суми податку відповідач посилається на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна, відповідно до яких дата державної реєстрації житлового будинку є 09.11.2017. Стверджує, що для повернення позивачу помилково сплаченої суми податку необхідна наявність такої обов'язкової умови, як перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, яка в даному випадку відсутня.

Однак, суд не може погодитися із такою позицією відповідача у зв'язку з наступним.

Відповідно до приписів п. 2 абз. 3 ст. 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Разом з тим, згідно зі ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У заяві про повернення помилково сплачених коштів позвиачем повідомлялось, що право власності на будинок виникло до 2004 року, та зареєстровано відповідно до законодавства, що існувало на той час.

До державного реєстру речових прав на нерухоме майно - будинок, запис про право власності внесено 09.11.2017 за № 23368879. Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підставою виникнення права власності вказано Технічний паспорт від 11.01.1991, виданий Запорізьким бюро технічної інвентаризації (а.с. 15-16).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» N 1952-IV, 01.07.2004, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Порядок реєстрації нерухомості в Української СРСР регулювався Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, Міністерства комунального господарства Української РСР від 31.01.1966 затвердженої Заступником Міністра комунального господарства Української РСР В.Романовим 31 січня 1966 р. та погодженої Заступником Голови Верховного суду Української РСР Р.Сіденком 15 січня 1966 р., яка втратила чинність 13.12.1995.

Відповідно до п. 6 зазначеної інструкції «Не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, які розташовані на територіях, що вилучені з відання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду (на землях промислових підприємств, транспорту, Міністерства оборони СРСР та ін.). Не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані». Тобто, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, він не підлягав державній реєстрації та на нього не виготовлялась документація про право власності.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», право власності на житловий будинок, збудований громадянином виникає з часу його реєстрації в виконкомі місцевої Ради.

Отже наявність запису в погосподарській книзі сільської Ради, було достатньою підставою для реєстрації права власності при включенні в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу. Цей пункт підтверджує, що факт наявності запису в погосподарській книзі є достатнім обґрунтуванням права власності на будинки в сільській місцевості.

Згідно запису № 486 погосподарської книги № 11 Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області (а.с. 12-13), першим членом господарства за адресою АДРЕСА_1 записана ОСОБА_2. В подальшому назву вилиці було змінено на Молодіжну, про що є довідка Виконавчого комітету Широківської сільської ради (а.с. 14).

11.01.1991 року Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації складено технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду з інвентарним номером 358. Власником житлового будинку зазначено ОСОБА_2

Отже, з урахуванням вище вказаного суд приходить до висновку, що внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, даних про право власності особи на об'єкт нерухомого майна, збудований до набрання чинності зазначеним Законом, не породжує в особи права власності, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності цим Законом об'єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.06.2012 у справі №6-54цс12.

Отже відповідачем не спростовано твердження позивача щодо помилковості здійснення сплати податку до бюджету під час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 від 15.12.2017 за реєстраційним номером №8426.

Разом із тим, в даному випадку суд вважає безпідставними вимоги позивача щодо неподання висновку до органів казначейства про повернення коштів та повернення помилково сплаченої суми податку на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 у зв'язку з наступним.

Статтею 43 Податкового кодексу України передбачені умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань та пені.

Так, згідно із п. 43.3 ст. 43 Податкового кодексу України, обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Відповідно до п.43.4 ст. 43 Податкового кодексу України, платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку.

Пунктом 43.5 ст.43 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Із аналізу вищевказаних норм суд дійшов висновку, що право на звернення із заявою про повернення помилково сплаченої суми податку є лише у платника податку.

Судом досліджено банківську квитанцію (чек) від 15.12.2017 №894958 відповідно до змісту якої, здійснено сплату податку до бюджету у сумі 6662 грн., платник податку: ОСОБА_2, код платника НОМЕР_1.

У справі відсутні докази сплати податку до бюджету у сумі 6662 грн. особисто ОСОБА_1.

Отже, саме ОСОБА_2 має право звернутися до податкового органу із заявою про повернення помилково сплаченої суми податку. Натомість позивач, який в даному випадку не є платником податку, просить суд зобов'язати відповідача повернути відповідну суму коштів саме йому, на його розрахунковий рахунок, що не передбачено чинним законодавством.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням приписів ч.2 ст.2 КАС України суд оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності приходить до висновку, про відсутність протиправної бездіяльності з боку відповідача та відповідно відсутність підстав для зобов'язання відповідача вчинити дії.

У ст.19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст.9 КАС України).

З огляду на викладене вище, позовні вимоги ОСОБА_1 є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню. Доводи позивача не приймаються судом до уваги виходячи з вище зазначеного.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 77, 132, 143, 243-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (70411, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) до Вознесенівського управління у м.Запоріжжі Головного управління Державної фіскальної служби служби у Запорізькій області (69107, м.Запоріжжя, пр. Соборний,166, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 255 КАС України та може бути оскаржене у порядку та строки, передбачені ст.ст. 293, 295, 296 та 297 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 16.10.2018.

Суддя Н.В. Стрельнікова