Справа № 0440/5026/18
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 листопада 2018 року Справа № 0440/5026/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бондар М.В.
при секретарі судового засідання Бурцевій Я.Е.
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача Шелест Г.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, відповідач), в якій просить:
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком;
- зобов'язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити позивачу пенсії за віком з дня звернення 04.05.2018 року.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач є громадянкою України та з 2001 року проживає в державі Ізраїль. 04.05.2018 року представник позивача звернулась до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком разом з усіма необхідними документами. Відповідачем надано відповідь, у якій зазначено, що підстав для призначення пенсії немає, оскільки позивачем не надано оригінал паспорту громадянина України.
Ухвалою суду від 11.07.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надано відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову та в обґрунтування своєї позиції зазначив, що пенсія може бути призначена або громадянину України або іноземцю чи особі без громадянства, за умови оформлення належним чином документів щодо проживання в Україні. Серед пред'явлених документів не було додано жодного документа, який би засвідчив факт проживання на території України. Крім того, надана копія паспорта громадянина України є копією паспорта для виїзду за кордон, а оригінал паспорт громадянина України позивача відсутній, тому підстав для призначення пенсії немає.
Ухвалою суду від 27.08.2018 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
18.09.2018 року відкладено підготовче засідання на 18.10.2018 року для повторного виклику сторін у засідання; 18.10.2018 року оголошено перерву у підготовчому засіданні до 19.11.2018 року для надання представником позивача належним чином оформленої довіреності; 19.11.2018 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 27.11.2018 року.
В судовому засіданні 27.11.2018 року представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечувала проти позову та просила відмовити в його задоволенні.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон PU 220769, який видано 15.12.2017 року зі строком дії до 15.12.2027 року (а.с.11-12).
01.06.2001 року позивач виїхала за кордон на постійне місце проживання до Ізраїлю.
04.05.2018 року представник позивача, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, подав до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області заяву про призначення пенсії за віком.
Разом із заявою надано наступні документи: трудова книжка, довідка про заробітну плату, документи про стаж, нотаріально посвідчена копія паспорта, ідентифікаційного коду, свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розлучення, військового квитка, диплома, анкету, довідку з місця проживання, копія довіреності представника, копія паспорту представника (а.с.18).
Листом №60/03.13-35 від 11.05.2018 року відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії, у зв'язку з тим, що відповідно до пункту 1 Положення про паспорт України, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу учасника та підтверджує громадянство України. Оскільки ОСОБА_3 проживає за межами України (в Ізраїлі), та надана копія паспорта громадянина України є копією паспорта для виїзду за кордон, а оригінал паспорта громадянина України ОСОБА_3 відсутній, тому підстави для призначення пенсії відсутні (а.с.19-20).
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У частині 1 статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон №1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Згідно з частиною 4 статті 8 Закону №1058-IV іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 1 статті 44 Закону №1058-IV визначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Згідно з пунктом 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою Правління ПФУ від 25.11.2005 року № 22-1 (далі- Порядок №22-1), особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Відповідно до пункту 2.22 Порядку №22-1, за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.
Згідно з пунктом 4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Відповідно до пункту 4.7 Порядку №22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.
Відповідно до статті 5 Закону України "Про громадянство України" документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.
Судом встановлено, що позивачем разом із заявою про призначення пенсії та документами був наданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії PU №220769, згідно з яким позивач є громадянкою України.
Таким чином, позивач, у розумінні Закону України "Про громадянство України", є громадянкою України, що підтверджується документом, визначеним у статті 5 цього Закону.
Крім того, частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.
Так, згідно з частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України і статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Також суд враховує рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, згідно висновків якого виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що посилання відповідача у відповіді від 11.05.2018 року №60/03.13-35 щодо відмови у призначенні пенсії як на підставу такої відмови - ненадання паспорту громадянина України, є протиправним, оскільки, як зазначено судом вище, позивачем відповідно до вимог пункту 2.9 Порядку №22-1 надано паспорт громадянина України для виїзду за кордон, згідно з яким позивач є громадянкою України та постійно проживає у Ізраїлі.
Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача призначити пенсію за віком з дня звернення, суд зазначити наступне.
Згідно приписів частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки. Призначення (поновлення) пенсії є дискрецією пенсійного органу.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.
Враховуючи викладене, суд вважає необхідним застосувати вимоги частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Таким чином, суд вважає, що з метою належного та ефективного захисту прав позивача, необхідно зобов'язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про призначення пенсії за віком від 04.05.2018 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.
За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню у повному обсязі.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією від 23.06.2018 року.
Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_3 пенсії за віком, які виразились у наданні відповіді, викладеної в листі від 11.05.2018 року №60/03.13-35.
Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про призначення пенсії за віком від 04.05.2018 року.
Присудити на користь ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду в повному обсязі складено 07.12.2018 року.

Суддя М.В. Бондар