Справа № 826/15699/17
Суддя: Ісаєнко Юлія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Мельничука В.П., Земляної Г.В.,

за участю:

секретаря Левченка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.06.2018 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича до державного реєстратора філії комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Заіко Ірини Володимирівни, треті особи: ОСОБА_2, Міністерство юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича звернулось до суду з позовом до державного реєстратора філії комунального підприємства Миропільської сільської ради «Результат» у місті Києві Заіко Ірини Володимирівни, треті особи: ОСОБА_2 (третя особа 1), Міністерство юстиції України (третя особа 2) про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №35669158 від 14.06.2017 щодо нерухомого майна реєстраційний номер 00.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.06.2018 позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора філії комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Заіко Ірини Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №35669158 від 14.06.2017 щодо нерухомого майна реєстраційний номер 00.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтом подано апеляційну скаргу з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апелянта, зокрема, обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги всіх доводів ОСОБА_2 при розгляді справи, та не враховано положень чинного законодавства, які були дотримані державним реєстратором при розгляді відповідної заяви ОСОБА_2 та проведенні реєстраційних дій.

Представник апелянта в судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив скасувати, а в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Відповідач до судового засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, що не заважає розгляду справи за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 14.04.2014 між ОСОБА_2 та ПАТ «Енергобанк» укладено договір №ДФ- про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків.

Для забезпечення виконання зобов'язань по вказаному вище договору, 21.07.2014 між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстрований в реєстрі №1407. В іпотеку було передано нерухоме майно банку, а саме нежитлові приміщення загальною площею 81,1 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 / АДРЕСА_2.

Рішенням державного реєстратора філії комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Заіко Ірини Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35669158 від 14.06.2017, зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на вказаний вище предмет іпотеки (нежитлові приміщення загальною площею 81,1 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 / АДРЕСА_2).

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням відповідача, вважаючи його таким, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що державним реєстратором філії комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Заіко І.В. порушено вимоги ст.ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку», ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а, отже, як наслідок, рішення, прийняте відповідачем, є незаконне та підлягає скасуванню.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги виходить з такого.

Згідно з п. 57 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв'язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3 статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

22.01.2015 Національним банком України прийнято постанову № 48/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Енергобанк» до категорії проблемних та запровадження особливого контролю за діяльністю банку».

12.02.2015 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 96 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних».

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12.02.2015 №29 у Публічному акціонерному товаристві «Енергобанк» запроваджено тимчасову адміністрацію на період з 13 лютого 2015 року по 13 травня 2015 року (включно).

Порядок задоволення вимог кредиторів, які забезпечені заставою, визначаються частиною 3 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, який визначений Фондом.

Колегією суддів враховується те, що у провадженні Печерського районного суду міста Києва перебуває справа № 757/9035/18-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОБАНК» до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договору іпотеки недійсним, тобто договору на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності.

В контексті наведеного, суд приходить до висновку, що спірним реєстраційним діям передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне, зокрема, про правомірність укладення договору іпотеки.

З наведеного вище вбачається, що між ОСОБА_2 та позивачем наявний спір про право щодо предмета застави, який виникає, зокрема, з договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1407.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи викладені положення закону, обставини справи, підстави та мету звернення з даним позовом до суду, колегія суддів приходить до висновку, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки стосується майнових прав та інтересів Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» та ОСОБА_2.

За змістом п. 8 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв'язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

Аналогічна правова позиція підтверджується, зокрема, рішеннями Конституційного Суду України № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, зі змісту яких випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2015 року в справі № 21-617а14 зроблено правовий висновок, що завданням адміністративного судочинства згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Колегія суддів звертає увагу на те, що необхідною умовою розгляду позову в порядку адміністративного судочинства є наявність публічно-правової складової такого спору.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відтак, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Якщо ж порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Зокрема, наведена позиція зазначена Верховним Судом в постанові від 17.04.2018 в справі № 815/6956/15.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку що вказаний спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Стосовно доводів представника позивача щодо необхідності розгляду даного спору саме за правилами адміністративного судочинства, то вони критично оцінюються колегією суддів, оскільки жодним чином не спростовують вищевказану позицію та підстави звернення до суду, позаяк основним доводом позовної заяви є незаконність реєстрації за ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки - нежиле приміщення.

В частині посилань Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» на неправомірність дій державного реєстратора вимогам закону, то вони колегією суддів не оцінюються, з огляду на неналежність розгляду вказаного спору за правилами адміністративного судочинства.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У відповідності до пункту першого частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Приписами ч.1 ст. 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.06.2018 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Водночас, суд апеляційної інстанції роз'яснює позивачу право на звернення до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 238, 242, 308, 315, 317, 319 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.06.2018 - скасувати, та ухвалити нову постанову, якою провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича до державного реєстратора філії комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Заіко Ірини Володимирівни, треті особи: ОСОБА_2, Міністерство юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення - закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Постанову у повному обсязі складено 10.12.2018)

Головуючий суддя Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя В.П. Мельничук