Справа № 826/30/18
Суддя: Ісаєнко Юлія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/30/18 Суддя (судді) першої інстанції:
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Мельничука В.П., Земляної Г.В.,

за участю:

секретаря Левченка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в м. Києві про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в м. Києві про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2018 позовну заяву залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтом подано апеляційну скаргу з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апелянта, зокрема, обґрунтовані тим, що позивач отримала відповідь за результатами розгляду заяви про поновлення на роботі від 05.12.2017 лише 06.12.2018, та в цей же день уклала угоду з адвокатом, а відтак строк на звернення з позовом до суду пропущено з поважних причин.

Представник апелянта в судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги.

Представники відповідачів в судовому засіданні заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції просили залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в м. Києві про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.02.2018 позовну заяву повернуто.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2, ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.02.2018 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Суд першої інстанції, залишаючи позов без розгляду, виходив з того, що звернення ОСОБА_2 до суду відбулося поза межами встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України місячного строку.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 122 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Матеріалами справи підтверджується, що наказом Міністерства внутрішніх справ України № 2356 о/с від 06.11.2015 ОСОБА_4 (ОСОБА_2.), старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції, яка перебуває у відпустці для догляду за дитиною, згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «з» (у зв'язку із переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації).

Відповідачем вказано, що спірний наказ видано на підставі рапорту позивача від 06.11.2015.

В свою чергу, ОСОБА_2 заперечує надання згоди на її звільнення та заперечує факт написання рапорту.

Так, позивач зазначає, що 07.11.2017 після звернення до відділу кадрів, вона дізналась про звільнення з органів внутрішніх справ та отримала трудову книжку.

08.11.2017 позивач звернулася до Міністерства внутрішніх справ України із заявою про поновлення на роботі.

Листом Національної поліції України від 05.12.2017 ОСОБА_2 повідомлено про неможливість поновлення на роботі.

З огляду на вказане, 06.12.2017 після отримання відповіді на своє звернення про неможливість поновлення на роботі, вона звернулась до адвоката для отримання правової допомоги.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі вказав, що позивач знала та/або повинна була дізнатися про своє звільнення з дня опублікування вищевказаного Закону «Про Національну поліцію України» та в установлений строк могла звернутися до суду з цим позовом.

Між тим, колегія суддів звертає увагу на обґрунтованість доводів апелянта стосовно того, що 07.11.2017 після звернення до відділу кадрів та Національної поліції України та з листа відділу кадрів та Національної поліції України від 05.12.2017 №х-1186/12/1/2-03-2017 позивач могла дізнатися про своє звільнення. Так, матеріалами справи, а саме розпискою підтверджується отримання позивачем трудової книжки та витягу з наказу саме 08.11.2017.

В той же час, в матеріалах справи відсутні докази щодо дати вручення копії наказу про звільнення або ознайомлення ОСОБА_2 із змістом наказу раніше, тобто до 08.11.2017.

Колегія суддів вказує, що до суду з позовом ОСОБА_2 звернулася 29.12.2017, про що свідчить відбиток штемпелю відділу поштового зв'язку, який міститься на поштовому конверті. Тобто звернення з даним позовом до суду мало місце в межах місячного строку з моменту отримання ОСОБА_2 відповіді щодо можливості поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Дана норма закону означає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Тобто, початок місячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа: дізналася або повинна була дізнатися про порушення. При цьому, йдеться не про те, коли особа з'ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням, а про те, коли вона дізналася про ці рішення, дії чи бездіяльність.

Разом з тим, процесуальний закон обмежує право звернення до адміністративного суду певними часовими рамками, що сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванню учасників судового процесу. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Отже, для вирішення питання про застосування строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно встановити початок його перебігу.

Зазначена позиція також узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, та свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав.

Так, із Рішення Європейського Суду з прав людини по справі "Іліан проти Туреччини" слідує, що правило встановлення обмежень до суду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Відтак, правило про пропуск строку звернення до суду не має абсолютного характеру і не повинно застосовуватися автоматично, застосування правила пропуску строку звернення до суду залежить від обставин справи. Під цим слід розуміти вагомість права, про захист якого особа звернулася до суду, її поведінку, що передувала зверненню до суду та аргументи, щодо пропуску строку такого звернення.

Право громадянина на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

Пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для повернення позовної заяви, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Також, у справі Белле проти Франції Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

З урахуванням предмету позову та встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає обставини, зазначені апелянтом на обгрунтування поважності пропущеного строку, поважними, в зв'язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2018 - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

(Постанову у повному обсязі складено 10.12.2018)

Головуючий суддя Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя В.П. Мельничук