Справа № 0340/1792/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2018-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/3242/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду про повернення позовної заяви (головуючий суддя Волдінер Ф.А.), постановлену в м.Луцьку 26 вересня 2018 року у справі №0340/1792/18 за позовом ОСОБА_2 до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання неправомірними дій, визнання недійсними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

04.09.2018 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, просив поновити строки для подання позовної заяви, визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будь С.Л. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №55747729 від 09.02.2018, постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №55747832 від 09.02.2018, визнати недійсними та скасувати вказані постанови.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року позовну заяву повернено позивачеві.

Повертаючи позовну заяву, суддя суду першої інстанції виходив з того, що позивач, навіть із врахуванням помилкового звернення до загального суду, що саме по собі не є перериванням строку давності та розгляду останнім справи, мав об'єктивну можливість дізнатися про необхідність звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом для захисту своїх порушених прав з 15.08.2018, однак звернувся з таким позовом до Волинського окружного адміністративного суду лише 04.09.2018, тобто з пропуском 10-денного строку, встановленого статтею 287 КАС України.

Не погоджуючись з ухвалою судді суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року та передати справу на розгляд суду першої інстанції. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що в 10-ти денний термін скаржник звернувся до Луцького міськрайонного суду, який видав виконавчий документ, а не до адміністративного, скарга судом першої інстанції була розглянута і лише суд апеляційної інстанції закрив провадження у справі. Скаржник вказує, що у судовому засіданні при винесенні ухвали Апеляційним судом Волинської області 15.08.2018, в якому був присутній лише представник скаржника, оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали, з яких не вбачається підстав закриття провадження, а тому лише отримавши вказану ухвалу скаржник дізнався, що даний спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів. Крім того, вказує, що є інвалідом 3 групи та хворів з 31.08.2018 по 04.09.2018, а тому не мав фізичної можливості подати в межах 10-ти денного строку позовну заяву до адміністративного суду, а подав таку на день пізніше.

Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду про повернення позовної заяви, в силу приписів ч.2 ст.312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

Як зазначено у позовні заяві та апеляційній скарзі 09.02.2018 старшим державним виконавцем Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будь С.Л. винесено постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №55747729 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору та ВП №55747832 про стягнення з ОСОБА_2 витрат на проведення виконавчих дій, які отримані ОСОБА_2 17.02.2018.

Зазначені постанови винесені у зв'язку з закінченням виконавчого провадження №41600997 з примусового виконання виконавчого листа №0308/21139/2012, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 21 травня 2013 року про звернення стягнення на предмети іпотеки, що належать ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №18/07-К/02 від 17 квітня 2007 року, за п. 9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» на підставі заяви стягувача від 07 лютого 2018 року про виконання рішення суду.

Вважаючи дії старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області щодо винесення зазначених постанов неправомірними, ОСОБА_2 звернувся із скаргою у Луцький міськрайонний суд Волинської області як до суду, який видав виконавчий лист.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2018 року у справі №161/3151/18 в задоволені скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись в зазначеною ухвалою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 15 серпня 2018 року ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2018 року у справі №161/3151/18 скасовано, провадження закрито.

В ухвалі від 15.08.2018 Апеляційний суд Волинської області зазначив, що суд першої інстанції, розглянувши по суті скаргу боржника ОСОБА_2 як суд, який видав виконавчий документ на виконання ухваленого ним судового рішення, не звернув уваги на те, що такий спір не підлягає розгляду в межах цієї справи за правилами цивільного судочинства, тому припустився порушення відповідних норм процесуального права. З огляду на те, що оскаржуються постанови державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, то розгляд даної справи має відбуватися в порядку адміністративного судочинства, з урахуванням приписів ст. 287 КАС України.

За таких обставин, ОСОБА_2 04.09.2018 звернувся з адміністративним позовом у Волинський окружний адміністративний суд.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно з п.3 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Відповідно до ч.6 ст.161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов'язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Статтею 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з п.1 ч.2 ст.287 КАС України позовну заяву у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 10.09.2018 позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху, зокрема, у зв'язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду. В ухвалі зазначено, що у позовній заяві ОСОБА_2 просить поновити строк для подачі позовної заяви, проте не вказує коли отримав повний текст ухвали Апеляційного суду Волинської області від 15.08.2018, що не дає можливості встановити, чи ОСОБА_2 звернувся до суду в межах строку, встановленого Законом.

На виконання вимог вказаної ухвали ОСОБА_2 21.09.2018 подав позовну заяву в якій зазначив, зокрема, що ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 15 серпня 2018 року у справі №161/3151/18 отримав 23 серпня 2018 року, а також подав заяву про поновлення процесуального строку для подання позовної заяви, до якої долучив копію супровідного листа Апеляційного суду Волинської області від 20.08.2018 про скерування для відома копії ухвали Апеляційного суду Волинської області від 15.08.2018 у справі №161/3151/18, копію конверта Апеляційного суду Волинської області з штрихкодовим ідентифікатором №705, яким надіслано копію вказаної ухвали. Також зазначив, що з 31.08.2018 по 04.09.2018 хворів, а тому не міг звернутись до суду, на підтвердження чого долучив виписку з медичної картки амбулаторного хворого від 18.09.2018.

В ухвалі Волинського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року про повернення позовної заяви суд першої інстанції зазначив, що аналіз термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться в статті 287 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого порушеного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Суд першої інстанції вказав, що в засіданні Апеляційного суду Волинської області 15.08.2018 брав участь представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 і сторонам було роз'яснено, що провадження в цивільній справі підлягає закриттю в зв'язку з тим, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду. Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач мав об'єктивну можливість дізнатися про необхідність звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом для захисту своїх порушених прав з 15.08.2018.

Суд апеляційної інстанції вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими з огляду на наступне.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність того, що особа могла дізнатися про порушення своїх прав, зокрема, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, а також відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.

Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідним вказати, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

В позовній заяві та апеляційній скарзі позивача зазначає, що про необхідність звернення за захистом порушених прав в порядку адміністративного судочинства дізнався отримавши 23.08.2018 повний текс ухвали Апеляційного суду Волинської області від 15 серпня 2018 року у справі №161/3151/18.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що повний текст ухвали Апеляційного суду Волинської області від 15 серпня 2018 року у справі №161/3151/18 складено 20.08.2018, копію такої направлено супровідним листом від 20.08.2018 конвертом із штрихкодовим ідентифікатором №705 отриманий ОСОБА_2 23.08.2018.

Водночас, покликання суду першої інстанції про те, що позивач мав об'єктивну можливість дізнатися про необхідність звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом для захисту своїх порушених прав з 15.08.2018 (оголошення ухвали Апеляційним судом Волинської області) суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, оскільки позивач в судовому засіданні 15.08.2018 присутнім не був, до того ж в резолютивній частині вказаної ухвали, що була оголошена, не зазначено в порядку якого судочинства підлягає розгляду скарга ОСОБА_2

Про те, що розгляд скарг на дії державного виконавця щодо винесення постанов про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій має відбуватися в порядку адміністративного судочинства, з урахуванням приписів ст.287 КАС України зазначено у мотивувальній частині ухвали Апеляційного суду Волинської області від 15 серпня 2018 року у справі №161/3151/18.

Крім того, з 31.08.2018 по 04.09.2018 позивач перебував на амбулаторному лікуванні, що унеможливило звернення із позовом до суду, а вже 04.09.2018 подано позовну заяву, що, на переконання суду апеляційної інстанції, вказує на відсутність у позивача наміру зловживати правом на звернення до адміністративного суду.

Суд першої інстанції не надав належну оцінку зазначеним обставинам під час прийняття процесуального рішення, не врахував об'єктивний характер таких, а тому надав невірну правову оцінку причинам пропуску позивачем строку звернення із позовом до суду та дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачем строку звернення до суду без поважних причин.

Також суд апеляційної інстанції зауважує, що суд не повинен тлумачити положення статті 122 КАС України у такий спосіб, щоб створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя в адміністративній справі. Адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Водночас, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Так, Європейський суд з прав людини у п.27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» (Заява № 377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (Рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційний інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, оцінюючи обставини, за яких позивачу стало відомо про оскаржуване рішення, не надав таким належну оцінку, не врахував всіх наведених у поясненнях позивача доводів поважності пропуску строку звернення із позовом до суду, а також часових рамок, в яких подано позовну заяву, що вказує на відсутність ознак зловживання позивачем правом звернення до суду, а тому прийшов до помилкового висновку щодо повернення позовної заяви, що має наслідком задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 241, 287, 312, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду про повернення позовної заяви від 26 вересня 2018 року у справі №0340/1792/18 скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк