Справа № 826/5643/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2018-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 грудня 2018 року № 826/5643/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Узбекистану ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві
провизнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Узбекистану ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) та Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - ГУ ДМС України в м. Києві), в якому просив:

- визнати неправомірним і скасувати наказ ГУ ДМС України в м. Києві від 07.09.2017 №410 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Узбекистану ОСОБА_1 ;

- визнати неправомірним і скасувати рішення ДМС України від 10.01.2018 №05-18 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки прийняті відповідачами без урахування усіх обставин, що мають значення для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідачі в порушення вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не здійснили перевірку наявності або відсутності у позивача підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тоді як позивач стверджує про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, викрадення, побиття, жорстокого поводження та ув'язнення через його релігійні переконання та систематичне порушення прав людини в Узбекистані, що підтверджується інформацією про країну походження та публікаціями в засобах масової інформації.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. У подальшому справу просив розглядати за його відсутності.

ДМС України в письмовому відзиві та його представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, стверджуючи про його необґрунтованість з огляду на те, що факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до приписів Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивачем не доведено факт небезпеки його перебування в країні походження, а тому немає підстав вважати існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування стосовно нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

ГУ ДМС України в м. Києві письмових пояснень щодо спору до суду не надіслало, представника в судове засідання не направило, хоча належним чином повідомлене про судовий розгляд справи.

В установленому порядку суд розглянув справу у письмовому провадженні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Республіки Узбекистан, народився в місті Наманган, за національністю узбек, за віросповіданням - мусульманин (іслам - суніт), освіта середня, офіційно неодружений (релігійний шлюб). Документи, що посвідчують особу - відсутні.

Країну громадянської приналежності залишив 03.05.2007 та того ж дня прибув до України, перетнувши кордон літаком.

20.11.2008 позивач уперше звернувся до Управління міграційної служби в м. Києві із заявою про надання статусу біженця. Указану заяву мотивував тим, що в Республіці Узбекистан його переслідують правоохоронні органи через підозру в участі у складі екстремістських організаціях в Андежанських подіях.

За результатами розгляду його заяви Управління міграційної служби у м. Києві дійшло висновку від 04.03.2009 про відсутність підстав для надання позивачу статусу біженця, у зв'язку з чим рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 13.04.2009 №200-09 йому відмовлено у наданні статусу біженця. Указане рішення позивач не оскаржував та з цього часу перебував в Україні нелегально.

17.08.2017 позивач повторно звернувся до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, основною причиною якого, зокрема, вказав на неможливість повернутись до країни походження з релігійних та політичних причин, оскільки він ходив до мечеті, за що його батька звинуватили в релігійному екстремізмі і зв'язках з екстремістськими організаціями, і їм загрожує ув'язнення.

На момент звернення за захистом в Україні позивач перебував на її території нелегально.

Розглянувши заяву позивача від 17.08.2017 ГУ ДМС України в м. Києві дійшло висновку про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі цього висновку ГУ ДМС України в м. Києві прийняло наказ від 07.09.2017 №410 про відмову громадянину Узбекистану ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що надіслало на адресу останнього повідомлення від 11.09.2017 №241.

Згадану відмову вмотивовано очевидною необґрунтованістю заяви позивача, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також зазначено про недоведеність позивачем обставин, які можуть загрожувати його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, визначених частиною тринадцятою статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Водночас позивача повідомлено про обов'язок залишити територію України в установлений строк у разі невикористання ним права на оскарження вищевказаного рішення.

Позивач оскаржив згадане рішення до ДМС України, яка рішенням від 10.01.2018 №05-18 відхилила скаргу позивача, про що останнього поінформовано повідомленням Управління ДМС України в Київській області від 22.01.2018 №14.

Не погоджуючись із вищевказаними рішеннями ГУ МС в м. Києві та ДМС України щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви Ради ЄС 2011/95/EU серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане, в свою чергу, кореспондується з умовами, які містяться в пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (правова дефініція «особа, яка потребує додаткового захисту»).

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 Закону №3671-VI.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців 2 - 4 частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини дванадцятої статті 9 Закону №3671-VI особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п'ятої статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту оскаржуваного рішення ГУ ДМС України в м. Києві вбачається, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, відсутні.

Суд погоджується з таким висновком відповідачів, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців (далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

При цьому заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, зі змісту заяви від 17.08.2017 вбачається, що країну свого походження позивач змушений був залишити за релігійними причинами, оскільки його батько переслідується в Узбекистані Службою національної безпеки через підозру в членстві екстремістських угрупувань. Матір позивача після від'їзду його батька викликали на допити і розпитували про місцезнаходження останнього. Позивача теж двічі затримували і піддавали побиттю. У 2009 році заарештовано дядька позивача, який досі безпідставно перебуває у в'язниці. Отже, через тиск з боку Служби національної безпеки позивачу небезпечно було залишатися в Узбекистані, через що він втік до України.

Згідно з доводами позивача влада Узбекистану переслідує тих, хто поклоняється в мечетях або в незареєстрованих храмах, бо такі люди є загрозою для національної безпеки. Судами засуджено багато людей, в тому числі жінок до позбавлення волі за їх членство або за підозрою у членстві в незареєстрованих або в заборонених ісламських рухах і ісламістських партіях. Влада складає списки потенційних підозрюваних, особливо чоловіків, що носили або носять бороду. Іноді влада фальсифікує докази щоб забезпечити підстави для арешту, катує людей, щоб змусити їх зізнатися у сфабрикованих злочинах.

Судом встановлено, що при прийнятті рішення від 07.09.2017 №410, ГУ ДМС України в м. Києві для підтвердження або спростування доводів позивача щодо небезпеки, яка очікує його у випадку повернення до країни походження за сповідання ним ісламу, здійснено моніторинг відкритих інтернет-джерел та використала таку інформацію.

Республіка Узбекистан - світська держава, де релігія відокремлена від держави і політики. Конституція не допускає примусового насадження релігійних поглядів, а законодавство забороняє прозелитизм. Держава не втручається в діяльність релігійних об'єднань. Свобода совісті та релігійних організацій закріплена в Законі «Про свободу совісті та релігійні організації», що прийнято в 1991 році.

У взаємовідносинах з конфесіями держава дотримується принципів поваги релігійних почуттів, визнання релігійних переконань приватною справою громадян, неприпустимості використання релігії з деструктивною метою, гарантії рівних прав і неприпустимості переслідування громадян, які сповідують релігійні погляди та які не сповідують їх.

За офіційними даними в Республіці Узбекистан зареєстровано 2225 релігійних організацій, 16 різних релігійних конфесій.

Віруючі Узбекистану вільно відмічають всі релігійні свята Рамазан і Курбан-хаіт - у мусульман, Пасху та Різдво - у християн, Пейсах, Пурим і Хануку - в іудеїв та інш.

Переважна більшість населення країни сповідує релігію іслам за течією «суніт», тобто релігію, прихильником якої є позивач.

ГУ ДМС України в м. Києві не встановлено антиісламського напряму політики Республіки Узбекистан.

Відповідно до Рекомендацій УВКБ ООН щодо міжнародного захисту №4 альтернатива втечі або переміщення всередині країни згідно зі статтею 1А (2) Конвенції 1951 року про статус біженців та/або Протоколу до неї 1967 року у залежності від особистих обставин, ті фактори, які можуть забезпечити матеріальний та психологічний добробут людини, такі як наявність родичів або інших близьких соціальних зв'язків у відповідному районі проживання, можуть виявитися більш важливими, ніж інші.

З аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що він не довів ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Матеріалами справи не підтверджується будь-яка дискримінація стосовно нього за національною ознакою. Позивач ніколи не був членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації, а відтак побоювання зазнати переслідувань при поверненні в країну походження носять характер припущень.

Позивач не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке пов'язане з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Відповідно до вимог статей 3, 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 28 Конституції України, частини другої статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину, тобто позивач не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI.

До того ж ГУ ДМС України встановлено, і це знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду справи, що причини, через які позивач залишив батьківщину, вказані у заяві від 17.08.2017, не узгоджуються із причинами, вказаними ним у заяві від 20.11.2008.

Так, зі змісту висновку Управління міграційної служби у м. Києві від 04.03.2009, складеному за результатами розгляду заяви позивача від 20.11.2008, вбачається, що в цій заяві заявник вказував, що причиною виїзду було його переслідування правоохоронними органами Узбекистану через підозру його участі в екстремістських організаціях в Андежанських подіях, що повністю суперечить причинам, зазначеним у заяві від 17.08.2017.

Заслуговує на увагу також те, що під час співбесіди 05.08.2017 позивач повідомив про втрату свого паспорта в м .Севастополі, куди їздив на роботу на будівництво, де жили його батьки і де він одружився втретє. У відповідь на запитання чи намагався він легалізувати своє перебування в Україні, позивач зазначив, що хотів подати документи на отримання громадянства в Україні, але у нього немає паспорта. При цьому до особової справи у 2008 році позивач надав довідку Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 25.12.2007 про те, що звертався до названого органу МВС стосовно незаконного заволодіння його документами. Тоді, як до заяви від 17.08.2017 позивач додав копію свідоцтва про шлюб №26/07124, який укладено 06.01.2012 (копія свідоцтва також міститься в матеріалах цієї судової справи), і в якому зазначено про наявність у позивача на указану дату паспорта громадянина Узбекистану серії НОМЕР_1 від 30.10.1984.

Водночас у ході співбесіди 05.09.2017 позивач зазначив про небажання повернутись до країни громадянської приналежності, мотивуючи тим, що у нього в Україні є сім'я: дружина та діти, в Україні він перебуває уже понад 10 років, тому хоче легалізувати своє перебування на території України. Щоб легалізуватися в Україні, позивач хотів подати документи на отримання громадянства, але через відсутність паспорта позбавлений такої можливості.

З урахуванням вищевикладеного суд погоджується з доводами ГУ ДМС в м. Києві про непереконливість доводів позивача, що причиною його виїзду з країни громадянської приналежності є саме релігійні переконання. Іноземець надав непереконливі та суперечливі відомості, обґрунтовуючи наявність підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. А звернення до ГУ ДМС України в м. Києві зумовлене фактично необхідністю легалізувати своє становище в Україні, оскільки тут у нього сім'я, яку він забезпечує, бо дружина не працює. При цьому позивачу однаково як легалізуватися в Україні чи шляхом визнання біженцем або особою, яка потребує свого захисту, чи шляхом отримання громадянства.

Доцільно зауважити, що до України позивач прибув 03.05.2007, проте вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту лише 20.11.2008, а після відмови у задоволенні цієї заяви у 2009 році, повторно звернувся аж у 2017 році, що як у першому, так і в другому випадку, є порушенням установленого частиною першою статтею 5 Закону №3671-VI 5-денного строку із такою заяво до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до міжнародних принципів та стандартів у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

Отже, побоювання позивача стати жертвою переслідування за релігійними та політичними ознаками у разі повернення на батьківщину є необґрунтованими, мають суб'єктивний характер, а заява необґрунтованою, тому суд вважає, що ГУ ДМС України в м. Києві наказом від 07.09.2017 №410 правомірно відмовило йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на правомірність вищевказаної відмови ГУ ДМС України в м. Києві, суд також дійшов висновку про обґрунтованість рішення ДМС України від 10.01.2018 №05-18 про відхилення скарги ОСОБА_1 на згадане рішення ГУ ДМС України в м. Києві.

Ураховуючи все вищевикладене, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно, підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Узбекистану ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко