Справа № 826/12200/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року № 826/12200/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить зобов'язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві з 09 квітня 2013 року. Пенсію йому призначено за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З 01 травня 2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, з цієї дати втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, окрім статті 37, якою надано право працюючим державним службовцям на отримання пенсії за умови наявності відповідного стажу державного службовця.

Враховуючи, що позивач є працюючим державним службовцем, він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії.

Листом від 2 липня 2018 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про відмову в призначенні пенсії у зв'язку з відсутністю необхідного стажу державної служби.

Із вказаною відмовою позивач не погоджується, вважає її необґрунтованою та такою, що порушує його права, що стало підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Представник відповідача у письмовому відзиві на позовну заяву стверджує про відсутність підстав для задоволення позову посилаючись на те, що ОСОБА_1 не має необхідного стажу державного службовця для отримання пенсії державного службовця, оскільки період його роботи на посадах державного податкового інспектора та старшого державного податкового інспектора не відноситься до стажу державної служби.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 09 квітня 2013 року перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до запису у трудовій книжці на момент звернення до суду ОСОБА_1 продовжує працювати на посаді державного службовця, зокрема, на посаді старшого інспектора відділу роботи із зверненнями громадян Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

12 квітня 2018 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII.

Листом від 02 липня 2018 року за вих. № 31027/03 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повідомило ОСОБА_1 про відсутність у нього права на отримання пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки надані ним документи не свідчать про наявність необхідного стажу державної служби - 10 років. Також, відповідач вказав, що робота позивача з 05 вересня 1995 року по 14 травня 1997 року в Державній податковій інспекції Дарницького району міста Києва на посадах державного податкового та старшого державного податкового інспекторів не відноситься до спеціального стажу державної служби.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Право вибору пенсійних виплат закріплено у статті 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі по тексту - Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV).

01 травня 2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі по тексту - Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII), яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців.

Відповідно до пункту 2 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VII з набранням чинності вказаним Законом втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (далі по тексту - Закон України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

За приписами статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що обов'язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною 1 статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-XII і Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VII, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

У своєму листі відповідач ставить під сумнів саме наявність у позивача стажу державної служби, зазначаючи, що станом на 1 травня 2016 року його стаж державної служби не становить 10 років, а лише 9 років 9 місяців 27 днів, та вказує, що відсутність необхідного стажу зумовлена не зарахуванням періоду роботи позивача на посаді працівника органів державної податкової служби, оскільки дані посади до 03 жовтня 2013 року не відносились до відповідних категорій посад державних службовців.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 з 05 вересня 1995 року по 01 вересня 1996 року працював у Державній податковій інспекції Дарницького району міста Києва на посаді державного податкового інспектора, з 01 вересня 1996 року по 14 травня 1997 року - на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIIІ передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

На момент роботи позивача у Державній податковій інспекції Дарницького району міста Києва загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті визначав Закон України від 16 грудня 1993 року №3723-XII.

Відповідно до статті 1 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-XII державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Частиною 2 статті 2 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-XII передбачено, що посадовими особами відповідно до цього Закону вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закон України від 16 грудня 1993 року №3723-XII регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Із наведеного вбачається, що правове становище державних службовців, які працюють в апараті інших органів, може регулюватися іншими спеціальними законами. При цьому Закон України від 16 грудня 1993 року №3723-XII застосовується до таких службовців в частині, яка не врегульована спеціальними законами.

На момент роботи позивача у податковому органі статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності визначав Закон України «Про державну податкову службу в Україні» від 4 грудня 1990 року № 509-XII (далі по тексту - Закон України від 4 грудня 1990 року № 509-XII).

Частиною 4 статті 15 Закону України від 4 грудня 1990 року № 509-XII визначалось, що посадові особи органів державної податкової служби здійснюють організаційно-розпорядчі та консультативно-дорадчі функції, визначені законодавством України.

Відповідно до статті 6 Закону України від 04 грудня 1990 року № 509-XII видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Таким чином, посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, займають посади в державних органах щодо практичного виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, а отже, перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Наведене в сукупності свідчить про те, що 04 вересня 1995 року ОСОБА_1 прийняв присягу державного службовця України відповідно до статті 17 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, про що міститься запис у трудовій книжці, а у 1996 році йому присвоєно спеціальне звання інспектора податкової служби 3 рангу.

Між тим, суд звертає увагу, що Законом України від 04 грудня 1990 року № 509-XII не врегульовувалося питання пенсійного забезпечення посадових осіб державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, а тому суд дійшов висновку, що при вирішенні таких питань підлягають застосуванню положення Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ.

При цьому, абзацами 2 та 3 пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283, передбачено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті державної податкової та контрольно-ревізійної служби, а також на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.

Отже, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах повинен зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця.

Наведене в сукупності свідчить про те, що період державної служби позивача в податкових органах зараховується до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця.

Крім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи містяться роз'яснення Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у місті Києві, Київській, Чернігівській та Черкаських областях від 12 червня 2018 року вих. № 524/ТО04041-18 та довідка Подільської районної в місті Києві Державної адміністрації від 04 червня 2018 року за вих. № 24, якими також підтверджено факт наявності у позивача необхідного стажу державного службовця.

Враховуючи вищевикладене, а також з урахуванням положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що в даному випадку відповідачем безпідставно відмовлено позивачу листом від 02 липня 2017 року №31027 у переведенні останнього з одного виду пенсії на інший, зокрема, на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», що свідчить про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві та необхідність відновлення порушеного права позивача шляхом зобов'язання відповідача повторно розглянути питання щодо переведення позивача з одного виду пенсії на інший, зокрема, на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

В той же час, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача саме призначити пенсію не підлягають задоволенню, оскільки на даній стадії вони є передчасними і призведуть до втручання в дискреційні повноваження відповідача щодо обчислення сумарного стажу роботи, зокрема стажу державної служби, для призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем надано суду достатні документальні докази, якими підтверджуються протиправні дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в той час, як відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість відмови позивачу у призначенні пенсії останньому відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, суд дійшов висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, понесених позивачем судових витрат, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 352,40 грн.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково .

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови ОСОБА_1 у переведенні з одного виду пенсії на інший, зокрема, на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

3. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12 квітня 2018 року щодо переведення з одного виду пенсії на інший, зокрема, на пенсію за віком відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (04070, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, 16, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко