Справа № 813/1266/18
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2018-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2413/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довгої О.І.,

судді Запотічного І.І.,

судді Сапіги В.П.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представник позивача ОСОБА_1

представник відповідача Клапчук Р.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року (головуючий суддя Гавдик З.В., м.Львів, проголошено 11:50:30) у справі № 813/1266/18 за адміністративним позовом громадянина Ємену ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

04 квітня 2018 року громадянин Ємену ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від №86-18 від 06 березня 2018 року про відмову у визнанні громадянина Ємену ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

- зобов'язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Ємену ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

- визнати протиправними дії Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині не роз'яснення позивачеві причин відмови, порядку оскарження рішення.

В обгрунтування адміністративного позову позивач покликався на те, що він подав до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте 30 березня 2018 року отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області № 113 від 30 березня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення державної міграційної служби України № 86-18 від 06 березня 2018 року.

Позивач зазначив, що міграційним органом, всупереч законодавству України, не було роз'яснено позивачеві порядок оскарження та причини відмови. Такі дії відповідача, на думку позивача, грубо порушують вимоги законодавства щодо належного викладення причин відмови та порядку оскарження прийнятого ним рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року позов задоволено частково: визнано протиправним і скасовано рішення Державної міграційної служби України №86-18 від 06 березня 2018 року про відмову у визнанні громадянина Ємену ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву-анкету громадянина Ємену ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 166/27 від 28 серпня 2017 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі ДМС України наполягає на законності прийнятого нею рішення та дотриманні усіх процедур та вимог законодавства щодо розгляду заяви позивача про надання статусу біженця, відтак вважає висновки суду першої інстанції помилковими.

Представник особи, яка подала апеляційну скаргу, в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримує з мотивів викладених у ній.

Представник позивача в судовому засідання вважає доводи апеляційної скарги невмотивованими та необгрунтованими, просить в задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного адміністративного суду приходить висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, зважаючи на наступні обставини.

Як встановлено судом 28 серпня 2017 року позивач подав до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30 березня 2018 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області № 113 від 30 березня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення державної міграційної служби України № 86-18 від 06 березня 2018. Як підставу для відмови у задоволенні заяви позивача міграційний орган зазначив про відсутність умов для надання статусу біженця, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність спірного рішення з огляду на те, що таке ґрунтується на даних, одержаних від позивача в ході співбесіди, що проводилась мовою, якою не володіє позивач, а послуг перекладача відповідач не забезпечив. Щодо решти вимог суд першої інстанції зазначив про неможливість їх задоволення з огляду на обрання невірного способу захисту порушеного права, а також на неприпустимість втручання суду у дискреційні повноваження органу державної влади.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступні міркування.

Згідно п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Згідно статті шостої цього ж Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього ж Закону, відсутні.

Відповідно до частини третьої статті восьмої Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов'язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Вказаній нормі кореспондує абзац 2 п.5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджених наказом МВС №649 від 07 вересня 2011 року, відповідно до якого співбесіда проводиться з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 та частинами третьою та четвертою статті 9 Закону.

Як слідує з матеріалів особової справи позивача заява-анкета про визнання його біженцем була складена арабською мовою.

Співбесіди з позивачем проводились англійською мовою.

В ході співбесіди, відповідно до змісту протоколу №1 від 09 вересня 2017 року, позивач вказав, що його рідною мовою є арабська. Крім того, позивач вказав, що володіє англійською.

Водночас, зі змісту протоколу співбесіди № 2 від 06 жовтня 2017 року судом встановлено, що заявник-позивач на запитання: «Якими мовами вмієте писати?», дав відповідь: «Англійською трохи та арабською».

Невідповідність відповідей наданих позивачем в ході двох співбесід в частині володіння мовами викликає сумніви щодо розуміння позивачем поставлених йому питань. Суб'єкт владних повноважень на переконання суду повинен був звернути увагу на ці невідповідності, відтак врахувати можливість існування лінгвістичного фактору з яким зіткнувся позивач в ході проведення співбесіди англійською мовою, та забезпечити заявнику перекладача з мови, якою він може вільно спілкуватись. Зважаючи на такі мотиви суд відхиляє покликання відповідача у апеляційній скарзі на те, що позивач не просив надати йому перекладача та не висловлював зауважень щодо перекладу. Незважаючи на обов'язок доказування обставин за загальним правилом покладається на заявника, проте міграційний орган під час розгляду заяв про надання статусу біженця також несе відповідальність за встановлення та оцінку фактів, що мають стосунок до справи. Для цього заявнику надається сприяння щодо можливості надавати пояснення та докази, що включає також можливість користуватись послугами перекладача в ході вчинення таких процесуальних дій. Зазначене відповідає змісту Пояснювальної записки про тягар і стандарти доказування в заявах про надання статуту біженця від 16 грудня 1998 року.

З огляду на наявність сумнів щодо володіння та розуміння позивачем мови, якою проводилась співбесіда, суд приходить висновку, що отримані дані в ході таких співбесід щодо фактичних обставин справи, а також особистої інформації про позивача, можуть бути спотворені неточним розумінням поставлених йому питань. Відповідно рішення міграційного органу не може ґрунтуватись на таких відомостях.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невмотивованості, відтак неправомірності спірного рішення Державної міграційної служби України №86-18 від 06 березні 2018 року про відмову у визнанні громадянина Ємену ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія судді відхиляє доводи апелянта в частині наявності у позивача обов'язку знати державну мову з огляду на навчання у вищому навчальному закладі, що враховуючи наступне.

Відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про вищу освіту» з метою створення умов для міжнародної академічної мобільності заклад вищої освіти має право прийняти рішення про викладання однієї чи кількох дисциплін англійською та/або іншими іноземними мовами, забезпечивши при цьому знання здобувачами вищої освіти відповідної дисципліни державною мовою. Для викладання навчальних дисциплін іноземною мовою заклади вищої освіти утворюють окремі групи для іноземних громадян, осіб без громадянства, які бажають здобувати вищу освіту за кошти фізичних або юридичних осіб, або розробляють індивідуальні програми. При цьому заклади вищої освіти забезпечують вивчення такими особами державної мови як окремої навчальної дисципліни. Перелік іноземних мов, якими здійснюється викладання навчальних дисциплін, визначається закладом вищої освіти.

З вказаної норми можна дійти висновку, що вивчення державної мови у вищих навчальних закладах студентами-іноземцями здійснюється в ході виконання ними програми курсу. Безпосередня вимоги знання державної мови для таких студентів відсутня, проте такі повинні її вивчати під час навчання. Якість засвоєння навчальної дисципліни є досить суб'єктивним фактором і залежить безпосередньо від самого студента, тобто такий може як успішно вивчити такий курс або ні, з огляду на те, що навчання ведеться не державною мовою, а мовою міжнародного спілкування.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то судом першої інстанції вірно зазначено, що суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені по компетенції цього органу державної влади.

Вказана позиція узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Відповідно, як вірно зазначив суд першої інстанції, правильним способом захисту є зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву-анкету громадянина Ємену ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 166/27 від 28 серпня 2017 року.

Обґрунтування позовних вимог в частині визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо не роз'яснення позивачеві причин відмови, порядку оскарження рішення, оскільки не вчинення дій суб'єктом владних повноважень, які він зобов'язаний вчинити, за правовою природою є бездіяльністю. Відповідно помилка позивача в обраному способі захисту в цій частині є підставою для відмови в задоволені позовних вимог.

Стосовно доводів апелянта в частині оцінки фактичних обставин справи та пов'язаної з ними інформації то такі дослідженню судом не підлягають з огляду на встановлені порушення процедури проведення співбесіди з заявником. Порушення встановленої нормативними актами процедури є безумовною підставою для скасування рішення органу місцевого самоврядування, а тому докази, пояснення та встановлені факти отримані за такої процедури значення по-суті не мають.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених вище обставин справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, оскільки вирішуючи даний публічно-правовий спір, не вірно встановлено фактичні обставини справи, надано невірну оцінку дослідженим доказам та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 241, 242, 243, 246, 310, 315, 316, 321, 322, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року у справі № 813/1266/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
В. П. Сапіга
Повне судове рішення складено 11 грудня 2018 року.