Справа № 649/593/16-а
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

04 грудня 2018 року

справа №649/593/16-а

адміністративне провадження №К/9901/31007/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Новокаховської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Херсонській області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року у складі судді Василяки Д.К. та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2017 року у складі суддів Ступакової І.Г., Бітової А.І., Лук'янчук О.В. у справі № 649/593/16-а за позовом ОСОБА_1 до Новокаховської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Херсонській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В :

26 серпня 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач у справі) звернувся до суду з адміністративним позовом до Новокаховської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Херсонській області (далі - податковий орган, відповідач у справі) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, якими визначені суми податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік від 13 червня 2016 року №33246-21 в розмірі 26 158, 99 грн, від 30 червня 2016 року №26959-21 в розмірі 416, 66 грн, від 30 червня 2016 року №26958-21 в розмірі 1 280,17 грн, від 30 червня 2016 року №26957-21 в розмірі 1 652,67 грн, з мотивів безпідставності їх прийняття

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року задоволено частково, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення від 13 червня 2016 року № 33246-21 на суму 26158,99 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

23 травня 2017 року Одеський апеляційний адміністративний суд скасував постанову суду першої інстанції, прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задовольнив у повному обсязі, визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 13 червня 2016 року №33246-21, від 30 червня 2016 року №26959-21, №26958-21, №26957-21.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що місцеві ради за приписами Податкового кодексу України мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюднене до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим. Тобто, виходячи з наведених вище норм Кодексу, нові податки практично не можуть бути визнані обов'язковими до сплати принаймні в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти та офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю та постанову суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Суд зауважує, що здійснюється касаційний перегляд постанови суду апеляційної інстанції, оскільки останньою повністю скасовано постанову суду першої інстанції.

Позивачем надані заперечення на касаційну скаргу податкового органу, в яких просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

04 липня 2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито провадження за касаційною скаргою податкового органу, витребувано справу №649/593/16-а з суду першої інстанції.

06 грудня 2017 року справа №649/593/16-а надійшла на адресу Вищого адміністративного суду України.

01 березня 2018 року справу №649/593/16-а разом з матеріалами касаційного провадження № К/9901/31007/18 передано до Верховного Суду.

Переглянувши судове рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлової нерухомості, а саме:

- квартири 56,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1

- житлового будинку 173,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2

- житлового будинку 224,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3

Крім того, на території Малолепетиської селищної ради значиться нежитлова нерухомість:

- комплекс будівель, який складається з: адмінбудівлі, вагової, складу №1 з прибудовою, складу №2 з прибудовою, складу №3, ЗАВ-20, огорож та споруд, який розташований на земельній ділянці площею 1,5676 га, цільове призначення якої згідно правовстановлюючих документів - ведення особистого селянського господарства, який знаходиться за адресою: по АДРЕСА_4

- нежитлова будівля, свиноферма з прибудовами та огорожами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5

- зрошувальна система в комплекті, яка складається з: напорного трубопроводу із залізобетонних труб ТН 1000*5000 загальною довжиною 1700 м, акумулюючого водоймища 100м*100м*3 м об'ємом 3000 куб.м, насосної станції, підвалу та пункту охорони, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6

Рішенням Малолепетиської селищної ради ХХХХ сесії шостого скликання №404 від 30 січня 2015 року встановлено на 2015 рік податок та пільги на об'єкти нежитлової нерухомості та рішенням Великолепетиської селищної ради п'ятдесят третьої сесії селищної ради VІ скликання №1031 від 30 січня 2015 року встановлено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Великолепетиської селищної ради на 2015 рік, на підставі яких відповідачем до позивача застосовано ставку податку 1 відсоток.

Податковим органом прийняті податкові повідомлення-рішення рішення від 13 червня 2016 року № 33246-21, яким визначено суми податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік на суму 26158,99 грн.,

від 30 червня 2016 року №26959-21, яким визначено суми податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік на суму 416,66 грн.,

від 30 червня 2016 року №26958-21, яким визначено суми податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік на суму 1280,17 грн.,

від 30 червня 2016 року № 26957-21, яким визначено суми податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік на суму 1652, 67 грн.

Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся до суду з позовом.

Переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, Суд зазначає наступне.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року № 71-VIII (далі - Закон № 71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається із: податку на майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Отже, Законом № 71-VIII запроваджено низку правових норм, що врегулювали питання справляння місцевих податків.

Згідно із пунктом 10.3 статті 10 Податкового кодексу України, в редакції Закону № 71-VIII, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зважаючи на зміст наведених законодавчих норм, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є повноваженням місцевої ради, яке виконується шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України регламентовано порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Разом з цим, норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням податку на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік відповідні норми Закону № 71-VIII набрали чинності з 01 січня 2015 року.

Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду. При цьому відповідно до пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Саме тому за умови дії підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте.

В свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

Водночас, враховуючи зміст норм Податкового кодексу України, Верховна Рада України не є уповноваженою на встановлення місцевих податків, оскільки відповідно до підпункту 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 Податкового кодексу України. Верховна Рада України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Отже, виключно місцева рада має компетенцію щодо прийняття рішень стосовно встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, причому таке рішення набуває чинності лише з початку наступного бюджетного періоду, але з урахуванням приписів підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України. І лише з наступного бюджетного періоду контролюючі органи на підставі підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України можуть розпочати справляння місцевого податку.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанці, що у відповідача відсутні правові підстави для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки запроваджені Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» зобов'язання щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виникають у платників податків лише після 01 січня 2016 року.

Обґрунтованим є також висновок суду апеляційної інстанції про протиправність податкового повідомлення-рішення від 13 червня 2016 року № 33246-21 з тих підстав, що споруди розташовані за адресою АДРЕСА_5 фактично є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника - малого приватного підприємства "СІМА" нерухомість перебуває у користуванні), а позивач є засновником цього підприємства, та основними видами діяльності підприємства по КВЕД є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; розведення свиней; допоміжна діяльність у рослинництві; післяурожайна діяльність; оброблення насіння для відтворення; тощо.

Відтак, нерухомість за цією адресою не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу положень пункту «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, яким встановлено, що не є об'єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Враховуючи вищенаведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, не спростованими доводами касаційної скарги, про те, що спірні податкові повідомлення-рішення є такими, що не ґрунтується на нормах закону, а тому вони підлягають скасуванню.

Суд касаційної інстанції визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суд повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надав їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Новокаховської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Херсонській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2017 року у справі № 649/593/16-а залишити без змін

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф.Ханова

Судді: І.А.Гончарова

І.Я.Олендер