Справа № 826/2404/17
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2404/17 Суддя першої інстанції: Качур І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - Відповідач-1, ГУ НП у м. Києві), Дарницького районного управління Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - Відповідач-2, Дарницьке УП ГУ НП у м. Києві), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві (далі - Відповідач-3, ГУ МВС у м. Києві) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправним наказу ГУ МВС у м. Києві від 06.11.2015 року №1008 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з 06.11.2015 року з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік);

- поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції Дарницького УП ГУ НП у м. Києві;

- зобов'язати ГУ НП у м. Києві виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року до дня поновлення на роботі;

- зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції службу в органах внутрішніх справ України і весь час вимушеного прогулу до поновлення його на службі в поліції;

- зарахувати ОСОБА_1 до стажу вислуги років для присвоєння (отримання) чергових спеціальних звань поліції також строк вислуги в наявному спеціальному званні до та після видання незаконного наказу ГУ МВС у м. Києві від 06.11.2015 року №1008 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з 06.11.2015 року в запас Збройних Сил України;

- допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції Дарницького УП ГУ НП у м. Києві.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.08.2018 року позов задоволено частково - визнано протиправним наказ ГУ МВС у м. Києві від 06.11.2015 року №1008 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з 06.11.2015 року з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) та поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Дарницького районного управління і приписано виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по 06.12.2016 року (тобто не більше ніж за один рік) без зазначення конкретної суми та з урахуванням виплачених коштів Державним центром зайнятості Дніпровського районного центру зайнятості в м. Києві. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують факт виявлення ОСОБА_1 бажання проходити службу в органах Національної поліції, у зв'язку з чим оскаржуваний наказ про звільнення Позивача зі служби в органах МВС України є протиправним, а останній підлягає поновленню на раніше займаній посаді. Крім того, суд зазначив, що відсутність у матеріалах справи довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 у період роботи на посаді дільничного інспектора міліції свідчить про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах одного року без зазначення належної до стягнення суми з урахуванням виплачених Державним центром зайнятості Дніпровського РЦЗ у м. Києві коштів.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зауважив, що останні є передчасними, адже ОСОБА_1 не прийнято на службу до Національної поліції, у зв'язку з чим такі вимоги є передчасними і не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить:

- скасувати його в частині задоволених позовних вимог про поновлення на посаді;

- скасувати його в частині відмови у задоволенні позову та постановити нове рішення, яким:

- поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням довідки про грошове забезпечення дільничних офіцерів поліції з 06.11.2015 року по 06.12.2016 року (тобто не більше ніж за один рік) без зазначення конкретної суми та з урахуванням виплачених коштів Державним центром зайнятості Дніпровського РЦЗ в м. Києві;

- зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції службу в органах внутрішніх справ України і весь час вимушеного прогулу до поновлення його на службі в поліції;

- зарахувати ОСОБА_1 до стажу вислуги років для присвоєння (отримання) чергових спеціальних звань поліції також строк вислуги в наявному спеціальному званні до та після видання незаконного Наказу Головного управління МВС України в м. Києві від 06.11.2015 року №1008 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з 06.11.2015 року в запас Збройних Сил України;

- в іншій частині судове рішення залишити без змін.

В обґрунтування своїх доводів зазначив, що судом першої інстанції не було враховано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/2086/16, в якій за аналогічних обставин позов ОСОБА_2 було задоволено повністю та яким встановлено обставини, які мають значення для розгляду і вирішення даної справи. Стверджував, що суд першої інстанції залишив поза увагою наявність у Позивача права бути поновленим саме на посаді дільничного офіцера поліції Дарницького УП ГУ НП у м. Києві як публічного правонаступника Дарницького РВ ГУ МВС у м. Києві. Наголошував на помилковості висновків суду про необхідність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме з посади, з якої Позивача було звільнено, а не з посади, на яку останній просить бути поновленим. Звертав увагу, що позовні вимоги про зарахування до стажу роботи у поліції службу в органах внутрішніх справ не є вимогами на майбутнє, оскільки є похідними від вимоги про визнання протиправним наказу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2018 року було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2018 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 05.12.2018 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшло.

У судовому засіданні Позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з підстав, викладених в останній, та просили її вимоги задовольнити повністю.

Представник Відповідача-1 та Відповідача-3 підтримав вимоги апеляційної скарги в частині скасування судового рішення та просив залишити позовну заяву без розгляду.

Відповідач-2, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати, залишивши позовну заяву без розгляду, виходячи з такого.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач на підставі наказу ГУ МВС України в м. Києва від 02.10.2013 року №732 о/с призначений на посаду дільничного інспектора міліції відділу ДІМ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, що підтверджується копією послужного списку ОСОБА_1 (а.с. 38-43).

На підставі рапорту Позивача від 03.11.2015 року (а.с. 19) наказом ГУ МВС України в м. Києві від 06.11.2015 року №1008 старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Дарницького районного управління - звільнено з 06.11.2015 року у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно п. п. 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та пп. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с. 9).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», а також ряду підзаконних актів, прийшов до висновку, що оскільки наявними у матеріалах справи доказами підтверджується волевиявлення Позивача на перехід до служби в органи Національної поліції, то останнього було неправомірно звільнено з органів внутрішніх справ, у зв'язку з чим позовні вимоги в указаній частині є обґрунтованими. Разом з тим, суд, зазначивши про неможливість поновлення ОСОБА_1 на службі в органах поліції, вказав також і про відсутність правових підстав для задоволення похідних позовних вимог.

Разом з тим, розглядаючи даний спір по суті, суд першої інстанції не врахував такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України (тут і надалі у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин та звернення до суду із вказаним позовом) публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Суспільні відносини, пов'язані зі вступом, проходженням та звільненням з публічної служби в органах внутрішніх справ регулюється спеціальним законодавством - Законом України «Про Національну поліцію», а також затвердженим постановою КМ України від 29.07.1991 року №114 Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та іншими нормативно-правовими актами.

Разом з тим, питання звернення до суду за захистом своїх прав при вступі, проходженні та звільненні з публічної служби врегульовуються положеннями КАС України, який встановлює спеціальні строки звернення до адміністративного суду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписи ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України визначали, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 99 КАС України, норми якої знайшли своє відображення у ч. 5 ст. 122 КАС України у чинній редакції, передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, процесуальний закон, включаючи в себе спеціальну норму щодо строків звернення до адміністративного суду з питань, зокрема, звільнення з публічної служби, встановлював та встановлює місячний строк для звернення до суду з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод або інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, про своєї звільнення 06.11.2015 року ОСОБА_1 дізнався 07.11.2015 року, отримавши у відділі кадрової роботи трудову книжку серії АА №273714 (а.с. 67). Крім того, у позовній заяві Позивачем зазначено, що із наказом про звільнення останній був ознайомлений 07.11.2015 року (а.с. 3, стор 1 позову).

Згідно ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Тобто, дізнавшись про своє звільнення 07.11.2015 року, ОСОБА_1 не скористався правом звернення до суду із позовом про скасування наказу та поновлення на роботі у місячний строк, як того вимагає положення ч. 3 ст. 99 КАС України. Наведене, на думку судової колегії, свідчить про помилковість висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання причини пропущення строку звернення до суду поважною та його поновлення.

При цьому колегія суддів вважає безпідставними доводи Позивача про те, що тимчасова непрацездатність останнього у період з 20.12.2015 року по 04.01.2016 року (а.с. 18) є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, оскільки, по-перше, місячний строк звернення до адміністративного суду сплинув до 20.12.2015 року, по-друге, за захистом власних прав та інтересів ОСОБА_1 звернувся лише 14.02.2017 року, тобто, через більше, ніж через рік після ознайомлення з наказом про звільнення та отриманням трудової книжки.

Аналогічний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28.11.2018 року у справі № 826/9774/16.

Також судом апеляційної інстанції враховується, що згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІКС» від 22.12.2016 року №22-2/12/16 (а.с. 97), ОСОБА_1 працював на даному підприємстві у період з листопада по грудень 2016 року. Наведеним, на думку судової колегії, поряд з викладеним спростовується твердження Апелянта про неможливість своєчасного звернення до суду із вказаним позовом у зв'язку з непрацездатністю.

Посилання Позивача на обставини, встановлені у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2016 року у справі №826/2086/16, щодо втрати рапортів працівників Дарницького РУ ГУ МВС у м. Києві про бажання продовжувати службу в органах Національної поліції, не можуть вважатися поважними причинами пропуску процесуального строку звернення до суду за умови відсутності будь-якого волевиявлення особи на забезпечення судового захисту протягом більше двох років.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України у чинній редакції, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У рішенні від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід'ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.

Таким чином, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2011 року №17-рп/2011 у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов'язується лише з волевиявленням особи. За змістом частини п'ятої статті 6 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого.

Поряд з іншим, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов'язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

Оскільки на протязі більше ніж двох років Позивачем не ставилося питання щодо правомірності його звільнення з посади в органах внутрішніх справ та незабезпечення призначення останнього на службу в органах Національної поліції, а тому подання позовної заяви за відсутності належного обґрунтування причин такого тривалого зволікання із оскарженням спірного рішення, матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, що є неприпустимим з огляду на принципову позицію Європейського Суду з прав людини у цьому питанні.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Разом з тим, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об'єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду. Належної оцінки відповідним обставинам не було надано судом першої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права, помилково вирішивши по суті спір за позовної заявою, яка підлягала залишенню без розгляду у зв'язку з пропуском строків звернення до суду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених 240 цього Кодексу.

Приписи п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України визначають, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу, зміст яких зазначено вище.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із залишенням позовної заяви без розгляду.

Керуючись ст. ст. 123, 240, 242-244, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.08.2018 року - скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити дії - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено «05» грудня 2018 року.