Справа № 754/11328/18
Суддя: Зотько Т. А.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/549/18
РІШЕННЯ

Іменем України

29 листопада 2018 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Зотько Т.А., розглянувши в письмовому позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Інспектора роти №3 Управління патрульної поліції у м.Кременчук Департаменту патрульної поліції Матюпатенка Вадима Сергійовича провизнання дій протиправними та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

23.08.2018 позивач звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з адміністративним позовом до Інспектора роти №3 Управління патрульної поліції у м.Кременчук Департаменту патрульної поліції Матюпатенка В.С. провизнання дій протиправними та скасування постанови.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.08.2018 відповідачем було винесено постанову серії ВР №038813, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн., відповідно до змісту постанови позивач, керуючи транспортним засобом, нібито не виконав вимоги дорожнього знаку 2.2 та проїхав перехрестя, не дотримуючись цього знаку, а саме проїхав без зупинки, а також не пред'явив поліс обов'язкової цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п.8.5 та 2.1г ПДР України. Вказану постанову позивач вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню судом з тих підстав, що відповідач незаконно розглянув справу про адміністративне правопорушення на місці зупинки автомобілю; відповідач незаконно вимагав пред'явлення поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобівта загалом порушив вимоги щодо процедури розгляду справи.

Ухвалами судді від 28.08.2018 та від 24.09.2018 вищевказану позовну заяву було залишено без руху, та надано строк на усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Ухвалою судді від 05.10.2018 було відкрито провадження у вказаній справі, оскільки позивачем у встановлений суддею строк було усунуто зазначені в ухвалі недоліки. Крім того, даною ухвалою було постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи, у відповідності до ст. 262 КАС України до 30.11.2018, та надано сторонам строк для надання відзиву, відповіді на відзив тощо.

Відповідно до ч.5, 8 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту.

Частиною другою цієї статті передбачено, що від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що 14.08.2018 Інспектором роти №3 Управління патрульної поліції у м.Кременчук Департаменту патрульної поліції Матюпатенком В.С. було винесено постанову серії ВР №038813 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, відповідно до якої позивача по справі - ОСОБА_1 піддано адміністративного стягненню у вигляді штрафу розміром 255 грн. (а.с.16).

Згідно фабули вказаної постанови, зазначено, що 14.08.2018 о 04.22 годині на ТРРСРМ 22 5-км. водій ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом «Мітсубіші», д.н.з.НОМЕР_1, не виконав вимогу дорожнього знаку 2.2. (проїзд без зупинки заборонений), а саме здійснив проїзд без зупинки, чим порушив п.2.2 Розділу 33 Правил дорожнього руху України, та скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.122 КУпАП.

Частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками

Відповідно до положень ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Підпунктами «Б» та «Д» пункту 2.3 ПДР України покладено на водіїв обов'язок бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, а також не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Згідно вимог п.33 Дорожні знаки, п.2.2 ПДР України встановлено, що: " Проїзд без зупинки заборонено ". Забороняється проїзд без зупинки перед розміткою 1.12 (стоп-лінія), а якщо вона відсутня - перед знаком. Необхідно дати дорогу транспортним засобам, що рухаються дорогою, яка перетинається, а за наявності таблички 7.8 - транспортним засобам, що рухаються головною дорогою, а також праворуч рівнозначною дорогою.

Відповідно до п. 1.9 ПДР особи, які порушують ПДР, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

При цьому, з урахуванням положень ст.261, ч.1 ст.262 КАС України, позивач викладаючи свої позовні вимоги, аргументи, пояснення та міркування щодо заявлених вимог у позовній заяві, що у відповідності до ст.160 КАС України є заявою по суті справи, жодним чином не заперечує та не спростовує ту обставину, що ним не вчинялось адміністративне правопорушення, за яким його було притягнуто до адміністративної відповідальності, та таким чином, не оспорюючи його вчинення.

Як зазначає позивач у поданій до суду позовній заяві, того дня дорожній знак 2.2, який він нібито проїхав не був загалом помітний, оскільки перед ним були встановлені тимчасові знаки про ремонт дороги. Зазначив, що та частина проїзної частини є дуже небезпечною та аварійною, дорога розбита. Вказував на те, що біля дорожнього знаку 2.2 не було розмітки 1.12, а тому він продовжував свої маневрування.

З наданого відеозапису з нагрудної камери відповідача, щодо обставин розгляду справи про адміністративне правопорушення вбачається, що відповідач після зупинки позивача, відрекомендувавшись та повідомивши про причини такої зупинки, попросив ОСОБА_1 пред'явити відповідні документи, зокрема поліс (договір) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на що відповідач вказав інспектору складати постанову, після чого надасть такі документи. Інспектор, повідомляючи про порушення позивачем вимог дорожнього знаку 2.2 звернув увагу останнього на те, що така вимога спрямована на забезпечення безпеки учасників руху транспортних засобів на перехресті проїзних частин, у зв'язку із закінченням головної дороги, та наголошував на тому, що останній повинен був дотримуватися Правил дорожнього руху, хоча б з тих міркувань, що у автомобілі позивача знаходилась малолітня дитина.

Так, пункт п. 2.1 ґ) ПДР України зобов'язує водіїв мати при собі поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

При цьому, відповідальність за не пред'явлення для перевірки поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), передбачена ч.1 ст.126 КУпАП. Вбачається, що у даному провадженні дії працівника патрульної поліції про притягнення позивача за вищевказаною нормою не оскаржуються, та скасування постанови про притягнення водія до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП не є предметом даного спору, а тому посилання позивача на неправомірну на його думку вимогу відповідача пред'явити такий поліс при притягненні його до відповідальності за порушення вимоги дорожнього знаку 2.2 не може бути покладено в основу даного судового рішення.

Положеннями ч.ч.1,2 ст.9 КАС України закріплено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач як на підставу заявлених вимог посилається на те, що відповідач при винесенні постанови про адміністративне правопорушення серії ВР №038813, незаконно розглянув справу на місці зупинки автомобіля, позбавив позивача можливості скористатися у повному обсязі своїми правами, передбаченими ст.268 КУпАП, а також порушив вимоги щодо процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Вбачається, що правопорушення було виявлено та зафіксовано інспектором УПП, який зупинив позивача після порушення ним Правил дорожнього руху.

Як визначено ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення розгляд справ про правопорушення, передбачені, зокрема частинами першою, другою і третьою ст. 122 цього кодексу, покладено на органи внутрішніх справ (Національну поліцію).

Від імені органів внутрішніх справ (Національної поліції) розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право: за адміністративні правопорушення, передбачені статтею 122, - уповноважені працівники підрозділів патрульної служби Національної поліції, які мають спеціальні звання.

Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.283 КпАП України, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Таким чином з урахуванням вище приведених норм права вбачається, що відповідач як працівник підрозділу Національної поліції, що забезпечує безпеку дорожнього руху уповноважений зупиняти транспортний засіб, складати протокол та виносити постанову про притягнення до адміністративної відповідальності.

Позивач в позовній заяві, зазначає, що інспектор не мав права виносити постанову про адміністративне стягнення на місці вчинення правопорушення, оскільки не бажаючи почути пояснення позивача відразу виніс постанову. Позивач, підтверджуючи свою позицію, посилається на Рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 року № 5-рп/2015, відповідно до якого, «аналіз положень глави 22 Кодексу в системному зв'язку з положеннями його глави 17 вказує на те, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення "на місці вчинення правопорушення" і "за місцем його вчинення", які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення "за місцем його вчинення", застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України».

Однак, у вищевказаному Рішенні йдеться про випадки, коли уповноважений орган спочатку складає протокол про адміністративне правопорушення, а потім виносить постанову про накладення адміністративного стягнення, оскільки складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належать до різних стадій адміністративного провадження.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Так, за умовами Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого у неавтоматичному режимі, що затверджена наказом МВС України від 07.11.2015 року за №1395, визначено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, поліцейський одразу виносить постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, без складання протоколу.

Тобто, відповідач виніс постанову від 14.08.2018 року у відповідності до ч. 2 ст. 258 КУпАП та Інструкції, що не суперечить Рішенню Конституційного Суду України, оскільки в самому рішенні вказано, що «перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом», отже, правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП, відноситься до цього виключного переліку.

При цьому, з відеозапису з нагрудної камери відповідача вбачається, що останній роз'яснивши позивачу як особі, яка притягується до адміністративної відповідальності його права, в ході розгляду справи запропонував йому надати пояснення, на що останній відмовився їх надавати, пославшись на ст.63 Конституції України, та зазначив Інспектору складати відповідну постанову.

Аналізуючи викладене вище, суд не приймає як доказ посилання ОСОБА_1 про порушення інспектором норм КУпАП, щодо ненадання можливості скористатися позивачу своїми правами та не дотримання процедури розгляду справи, оскільки вони не відповідають дійсності та не підкріплені жодними належними доказами. При цьому позивачем у позовній заяві, жодним чином не вказано, що будь-які заявлені ним клопотання, або ж подані докази спростували б його вину у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки відповідно до поданого позову не вбачається, що останній заперечує або ж надає будь-які докази на спростування інкримінованого йому правопорушення.

З наведеного вбачається, що інспектор поліції встановив всі об'єктивні обставини справи при винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення. Крім того, інших доказів, які б підтверджували протиправні дії відповідача при винесені постанови, позивач до суду не надав.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст.ст. 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконливого висновку про те, що постанова по справі про адміністративне правопорушення серії ВР №038813 від 14.08.2018 року винесена інспектором патрульної поліції на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим законодавством України, а відтак оскаржувана позивачем постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 відповідає вимогам КУпАП, є законною і не підлягає скасуванню.

Повноваження адміністративного суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, визначені ст. 286 КАС України.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб'єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи вищевикладене, а також аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6, 8-10, 19, 73-77, 159-162, 241-247, 257-263, 286, 292, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Інспектора роти №3 Управління патрульної поліції у м.Кременчук Департаменту патрульної поліції Матюпатенка Вадима Сергійовича провизнання дій протиправними та скасування постанови - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5) п.15 ч.1 Розділу VII Перехідних Положень КАС України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема через Деснянський районний суд м. Києва.

Повний текст судового рішення складено 03.12.2018.

Суддя: