Справа № 826/6337/16
Суддя: Саприкіна Ірина Валентинівна
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 826/6337/16 (К/9901/38486/18)

Провадження № 11-809апп18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Кузьменко В. А.) від 27 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року (головуючий суддя Оксененко О. М., судді: Губська Л. В., Федотов І. В.) у справі за позовом ОСОБА_3 до Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції, Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», про визнання дій протиправними,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому з урахуванням уточнень позовних вимог просив визнати протиправними (такими, що здійснені з порушенням діючого законодавства) та скасувати всі державні реєстрації прав власності, які відбулися після скасування приватизації та свідоцтва на право власності квартири АДРЕСА_1, а саме:

- державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1: реєстраційний номер нерухомого майна № 5053134, запис (рішення про державну реєстрацію права) від 28 листопада 2005 року, номер запису № 13891 у книзі № 160; реєстраційний номер нерухомого майна № 33756378, запис (рішення про державну реєстрацію права) від 26 травня 2011 року, номер запису № 13891 в книзі № 190;

- державну реєстрацію переходу права власності на квартиру АДРЕСА_1: реєстраційний номер нерухомого майна № 33756378, запис (рішення про державну реєстрацію права) від 02 серпня 2011 року, номер запису № 13891 в книзі № 190.

Позов мотивовано тим, що вищевказані реєстраційні дії є протиправними та вчинені з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки вчинені після скасування приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру, тобто без правових підстав.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 27 квітня 2015 року відмовив у задоволенні позову.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 03 жовтня 2017 року скасував постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року та закрив провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, у редакції, чинній на момент постановлення вказаної ухвали).

Судове рішення мотивовано тим, що спір у цій справі не є публічно-правовим, оскільки реєстраційні дії, які оскаржуються позивачем, здійснено на основі юридичних фактів, щодо яких існує спір про право цивільне, відтак захист таких прав має здійснюватися за правилами цивільного судочинства. В межах вирішення такого спору можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності на квартиру (за наявності для цього підстав).

Не погодившись з такими судовими рішеннями, у жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою про скасування постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 26 жовтня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною скаргою.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким КАС України викладено в новій редакції.

Відповідно до підп. 4 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» (у редакції Закону № 2147-VIII) КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 25 червня 2018 року передав вказану справу на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду, мотивуючи тим, що в касаційній скарзі позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема, що вказаний позов повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 6 ст. 346 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.

На підставі розпорядження від 07 березня 2002 року № НОМЕР_1, виданого відділом приватизації Житомирської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 здійснена приватизація квартири АДРЕСА_1.

Відділом приватизації Житомирської міської ради 07 березня 2002 року видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1, згідно якого зазначена вище квартира належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у рівних долях.

07 березня 2002 року ОСОБА_7, яка діяла від себе особисто та за дорученням від імені ОСОБА_3, продала квартиру ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі за № 728.

Договір купівлі-продажу від 07 березня 2002 року зареєстровано 28 березня 2002 року за реєстровим № 13891 у книзі № 157.

07 червня 2002 року ОСОБА_8 продав квартиру ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковальовою Т. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1275,

11 червня 2002 року договір купівлі-продажу від 07 червня 2002 року зареєстровано за реєстровим № 13891 в книзі № 157.

Дружина ОСОБА_9 - ОСОБА_5 11 червня 2002 року отримала у нотаріуса свідоцтво про право власності на ? частину квартири, як на частку у спільному майні подружжя, цього ж дня ОСОБА_9 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1314, подарував належну йому ? квартири дружині ОСОБА_5

11 березня 2004 року право приватної власності ОСОБА_5 на квартиру на підставі свідоцтва про право власності від 11 червня 2002 року № 1311 та договору дарування від 11 червня 2002 року № 1314 зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

12 березня 2004 року ОСОБА_5 на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу подарувала належну їй ? квартири ОСОБА_4

Згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28 листопада 2005 року зареєстровано право приватної спільної часткової власності ОСОБА_5 на ? частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 11 червня 2002 року № 1314.

Згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28 листопада 2005 року зареєстровано право приватної спільної часткової власності ОСОБА_4 на ? частки квартири на підставі договору дарування від 12 березня 2004 року № 285.

Згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 травня 2011 року зареєстровано право приватної спільної часткової власності ОСОБА_4 на ? частки квартири на підставі свідоцтва про право власності від 13 травня 2011 року.

Згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 травня 2011 року зареєстровано право приватної спільної часткової власності ОСОБА_5 на ? частки квартири на підставі свідоцтва про право власності від 13 травня 2011 року.

28 липня 2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за № 9917, продали квартиру ОСОБА_6

Згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 серпня 2011 року зареєстровано право приватної власності ОСОБА_6 на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2011 року № 9917.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня 2005 року у справі № 2-1803 приватизацію квартири АДРЕСА_1 визнано такою, що відбулася з порушенням діючого законодавства, та визнано недійсним свідоцтво про право власності на цю квартиру, видане відділом приватизації державного житлового фонду Житомирського міськвиконкому від 07 березня 2002 року на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Листом від 23 серпня 2005 року № 25-А-5890 виконавчий комітет Житомирської міської ради повідомив позивача, що розпорядження про передачу квартири у власність № НОМЕР_1 від 03 березня 2002 року згідно рішення суду скасовано, погасити свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 неможливо у зв'язку з його відсутністю.

Позивач вважає, що реєстраційні дії від 28 листопада 2005 року, 26 травня 2011 року та 02 серпня 2011 року є протиправними та вчинені з порушенням діючого законодавства, оскільки відбулися після скасування приватизації та свідоцтва на право власності на квартиру, в зв'язку з чим звернувся до суду із цим позовом.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи про оскарження судових рішень з підстав порушення правил предметної юрисдикції, та доводи третьої особи ОСОБА_6, висловлені у запереченнях проти касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та й заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи судами).

Відповідно до ч. 2 ст. 4. п.1 ч. 2 ст. 17 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України в указаній редакції).

Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судами попередніх інстанцій належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких була перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Із встановлених судами обставин справи вбачається, що позивач, оскаржуючи реєстраційні дії, фактично має на меті захист свого майнового права на об'єкт реєстраційних дій (квартиру АДРЕСА_1), приватизацію якої вважає проведеною з порушенням, крім того, не погоджується і з подальшими вчиненими стосовно вказаного житла правочинами, які посвідчені оскаржуваними реєстраційними діями.

Вирішення цього спору стосуватиметься не лише майнових прав позивача, а й набутих речових прав третіх осіб, відтак - правовідносини у цій справі регулюються нормами цивільного судочинства.

Слід також зазначити, що розгляд та вирішення позовних вимог про скасування реєстраційних дій, які є лише засвідченням факту відчуження, переходу або набуття певних майнових прав, вчинених щодо об'єкту нерухомості, без надання оцінки правочинам, на підставі яких вчинені такі дії, не дасть змогу належно захистити порушене, на думку позивача, майнове право, оскільки не вплине на чинність таких правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За ч. 4 ст. 11 ЦК України у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Отже, рішення суб'єктів владних повноважень можуть бути підставою виникнення/припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, визнання незаконними рішень суб'єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

З огляду на наведене та ураховуючи суть спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зазначена категорія спору не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі є обґрунтованим, оскільки цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства, за правилами якого можливий одночасний розгляд вимог про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 349, ст. 350 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.

Ураховуючи викладене та керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Саприкіна

Судді:

Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

С. В. Бакуліна Н. П. Лященко

В. В. Британчук О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима Л. І. Рогач

В. І. Данішевська О. М. Ситнік

О. Р. Кібенко О. С. Ткачук

В. С. Князєв В. Ю. Уркевич

О. Г. Яновська