Справа № 0640/4473/18
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м. Житомир справа № 0640/4473/18

категорія 10.3.4

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування п.4 рішення, зобов"язання призначити і виплатити одноразову грошову допомогу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України у якому просив:

- визнати протиправним і скасувати пункт 4 рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому інвалідності 2 групи, з 08.04.2016, внаслідок поранення, контузії, їх наслідків, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 07.07.2017 №73.

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням йому інвалідності 2 групи внаслідок поранення, контузії, їх наслідків, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме з 08.04.2016, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975.

В обґрунтування позову зазначає, що відмова відповідача у виплаті одноразової грошової допомоги з тих підстав, що інвалідність встановлено понад тримісячний строк після звільнення зі служби, а після первинного огляду МСЕК пройшло більше 2 років, є протиправною та такою, що порушує його законні права та інтереси.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 21.09.2018 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

Від ІНФОРМАЦІЯ_2 до суду 04.10.2018 надійшли пояснення на позовну заяву. Вказує, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулись не здійснюється. Просить позовні вимоги залишити без задоволення за безпідставністю.

Ухвалою Житомирського окружного адміністратвиного суду від 09.10.2018 призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні на 08.11.2018.

До суду 18 жовтня 2018 року надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вказує, що інвалідність встановлена значно пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби хоча і внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби служби. Зазначає, що згідно ст. 16-3 Закону, Постанови КМУ №975 від 25.12.2013, у разі повторного встановлення групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк не дає правових підстав для виплати зазначеної допомоги.

Вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском встановленого шестимісячного терміну, оскільки оскаржує відмову від 07.07.2017, а до суду звернувся у вересня 2018 року.

Суд відмічає, що відповідачем не надано до суду належних доказів того, що про існування оскаржуваного рішення позивачу було відомо ще у 2017 році, тоді яку позовній заяві позивач стверджує, що про існування оскаржуваного протоколу дізнався у вересні 2018 року. З огляду на вказане, суд вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з поважних причин.

Представник позивача надав до суду 07.11.2018 заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача.

Представник відповідача у судове засідання не прибув. Надіслав клопотання про відкладення розгляду справи.

Протоколом судового засідання від 08.11.2018, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Ухвалою суду від 16.11.2018 позовну заяву залишено без руху.

Представник позивача надав до суду заяву на виконання вимог ухвали від 16.11.2018 та заяву про поновлення строку звернення до суду. Вказані документи надійшли до суду 21.11.2018.

У період із 19.11.2018 по 03.12.2018 головуючий суддя перебувала у відпустці.

Ухвалою суду від 04.12.2018 поновлено пропущений строк на звернення до суду та продовжено розгляд адміністратвиної справи.

Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними ст.ст. 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку про часткове задоволенні позовних вимог, з таких підстав.

Встановлено, що під час первинного медичного огляду 11 квітня 2011 року позивачу із 06.04.2011 встановлено третю групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №732317. Поранення, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с. 25)

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА №514354 від 28.04.2016 за наслідками повторного огляду ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 08 квітня 2016 поранення, контузія, таї їх наслідки, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с. 26).

Управлінням праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира позивачу видано посвідчення, ерії НОМЕР_1 пред"явник якого є інвалідом другої групи і маж право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (а.с. 4)

Сторонами дані обставини визнаються.

У позовній заяві позивач вказує, що 25.10.2016 звернувся із заявою до Міністерства оборони України через Житомирський об`єднаний міський військовий комісаріат (далі по тексту Житомирський ОМВК) про виплату йому одноразової грошової допомоги згідно ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», саме як інваліду другої групи з 08.04.2016, яка настала внаслідок поранення, контузії та їх наслідків пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії та до заяви додав усі документи встановлені п. 11 Порядку № 975. Проте 14.11.2016 Житомирський обласний військовий комісаріат повернув документи позивача на доопрацювання до ІНФОРМАЦІЯ_3 чим фактично відмовив в оформленні його документів, наданні висновку щодо можливості призначення мені одноразової грошової допомоги та направленні цих документів до Міністерства оборони України для прийняття рішення за моєю заявою з посиланням на те, що в поданих документах відсутні документи, які свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження (див. копію листа Житомирського ОВК від 14.11.2016 року № ВС 6723).

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 23.02.2017 у справі №296/10061/16-а (набрала законної сили 06.03.2017) зобов"язано Житомирський обласний військовий комісаріа прийняти та оформити документи ОСОБА_1 та надати Міністерству оборони України висновок щодо можливості виплатити ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у звязку із встановленням йому інвалідності другої групи з 08.04.2016.

Із Витягу з Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №73 від 07 липня 2017 року вбачається, що розглянувши подані позивачем документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки ОСОБА_1 інвалідність встановлено понад 3-х місячний строк після звільнення зі служби. Крім цього, зміна групу інвалідності у ОСОБА_1 відбулась понад дворічний термін, що не дає підстав для здійснення доплати одноразової грошової допомоги у звязку зі зміною групи інвалідності (а.с. 36).

Вважаючи таку відмову необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Суд не бере до уваги викладене у позову, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних силах в період із 09.11.1978 по 17.11.1980, оскільки, відповідно до інформації, яка міститься у копії паспорта серії НОМЕР_2 , позивач 1969 року народження, а тому не міг проходити військову службу у віці девяти - одинадцяти років.

Матеріалами справи підтверджується, що у період із серпня 1987 по лютий 1989 позивач проходив строкову службу в Республіці Афганістан та був вільнений у запас 30.03.1989 (а.с. 17-18).

Відповідно до ст.41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011), який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону №2011, дія даного Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Разом з тим, порядок, у якому необхідно реалізовувати право на отримання допомоги залежить від часу встановлення інвалідності.

Станом на день встановлення позивачу інвалідності третьої групи діяв затверджений Постановою КМ України, від 28.05.2008, №499 Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб" (далі - Порядок №499).

Пунктом 4 частини 2 Порядку №499 визначено, що військовослужбовцям строкової служби у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) без встановлення групи інвалідності, заподіяного їм під час проходження військової служби, чи в разі настання інвалідності під час проходження військової служби та особам, звільненим із строкової військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, залежно від ступеня втрати працездатності - у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення.

Частиною 6 ст. 16 Закону України, від 20.12.1991, №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, станом на 06.04.2011), визначено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.

Частиною 2 ст. 16 Закону №2011 визначено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Суд відмічає, що інвалідність третьої групи позивачу встановлена з причин поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, що підтверджується довідкою МСЕК та витягом з протоколу засідання ЦВЛК.

Отже, позивач у спірних правовідносинах, по-перше, є особою, звільненою з військової служби на момент встановлення інвалідності, по-друге, інвалідність встановлено з причин поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Таким чином суд приходить до висновку, що саме відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей позивач має право на одноразову грошову допомогу.

При цьому Верховний Суд України у постанові № 21-446а14 від 18.11.2014 виклав правову позицію, що, виходячи з буквального тлумачення статті 16 Закону, право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Отже, відмова у призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що інвалідність ОСОБА_1 встановлено понад тримісячний термін є протиправною та такою, що порушує його права та законні інтереси.

Щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на ч. 4 ст. 16-3 Закону №2011.

Так, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII у Законі України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей пункт 4 статті 16-3 доповнити абзацом другим такого змісту: У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Верховний Суд України у постанові від 10 березня 2015 року у справі №21-563а14 зазначив, що у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В силу статті 58 Конституції України, норма Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, яка набрала чинності 1 січня 2017 року, на спірні правовідносини не розповсюджується.

Відповідно до ч. 4 ст. 16-3 Закону №2011 (в редакції, станом на день встановлення позивачу другої групи інвалідності) якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Правова позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №295/3091/17 (адміністративне провадження №К/9901/5281/17), які, відповідно до ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII,є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до пункту 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975) днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Враховуючи приписи пункту 3 Порядку № 975, датою виникнення у позивача права на отримання грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності внаслідок поранення, контузії та їх наслідків, так, повязаних з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії є 08 квітня 2016 року.

За такого правового врегулювання та обставин справи, суд вважає, що позивач набув право на отримання одноразової допомоги саме з 08 квітня 2016 року, тобто з моменту встановлення йому ІІ групи інвалідності.

Застосовуючи механізм захисту порушеного права та керуючись повноваженнями, наданими ч.2 ст.245 КАС України, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому II групи інвалідності з 08.04.2016 внаслідок поранення (контузії) та захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, оформлене п.4 протоколу засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційним сум №73 від 07.07.2017; та зобов`язати Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням з ІІ групи інвалідності внаслідок поранення, контузії та їх наслідків, так, повязаних з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, після звільнення з військової служби, у розмірі та у порядку, визначеному статтями 16, 16-2, 16-3 Закону України №2011-XII та Порядком №975.

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень у реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Частинами 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем у порушення ч.2 ст.77 КАС України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність відмови відповідача у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності з 08.04.2016 внаслідок поранення (контузії) та захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати п. 4 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №73 від 07 липня 2018 року.

Зобов`язати Міністерство оборони України (проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ) вирішити питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) одноразової грошової допомоги, з урахуванням права ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи внаслідок поранення, контузії та їх наслідків, так, повязаних з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності, а саме 08 квітня 2016 року, з урахуванням подання позивачем усіх документів передбачених законодавством, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 pоку № 975

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Лавренчук