Справа № 813/1371/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2018-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/1877/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Хома О.П.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 10 год 54 хв 16 серпня 2018 року, повне судове рішення складено 21 серпня 2018 року, у справі №813/1371/18 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Львівський обласний військовий комісаріат про визнання протиправним і скасування протоколу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

12.04.2018 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства оборони України, просив визнати протиправним та скасувати протокол засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги від 13.10.2017 в частині відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги і зобов`язати відповідача повторно розглянути та прийняти рішення за результатами розгляду заяви позивача про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Протокольною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 15.05.2018 залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, Львівський обласний військовий комісаріат.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що інвалідність позивачу призначена вперше, а тому з 10.08.2017 у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому інвалідності ІІІ групи, що настала по причині травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. Суд першої інстанції вказав, що Законом №2011-XII обмежено виплату одноразової грошової допомоги особі у разі встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності, однак право на таку виплату у позивача виникло у зв`язку з первинним встановленням інвалідності. При цьому ні частина 4 статті 16-3 Закону №2011-XII, ні пункт 8 Порядку №975 не містять положень щодо наявності нещасного випадку під час виконання обов`язків військової служби як передумови призначення і виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю у зв`язку з встановленням йому інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. Тому посилання відповідача на відсутність у позивача акта розслідування, який би підтверджував нещасний випадок та право на отримання одноразової грошової допомоги, суд першої інстанції вважав безпідставними та дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цілому.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року та прийняти нове, яким в задоволені позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивачу 13.07.2015 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, а інвалідність позивач отримав 20.12.2017, тобто більше двох років з часу встановлення ступеня втрати працездатності. Скаржник також зазначає, що поранення отримане позивачем внаслідок бойового ураження та дії противника в районі проведення антитерористичної операції, підтверджене довідкою військової частини НОМЕР_1 від 31.10.2014, не можна кваліфікувати як нещасний випадок. Вважає, що Комісія Міністерства оборони України, ухвалюючи протокол від 13.10.2017, діяла виключно в межах чинного законодавства України, а отже відсутні підстави для скасування вказаного протоколу.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що ІІІ група інвалідності встановлена вперше, а тому відсутні підстави застосовувати дворічний термін. Вказує, що відсутність акта розслідування, який би підтверджував нещасний випадок та право на отримання одноразової грошової допомоги є безпідставним, оскільки це законодавчо не передбачено.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, позивач та третя особа в судове засідання не з`явилися, явку повноважного представника не забезпечили, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 29.07.2014 по 31.08.2014 брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Відповідно до Довідки Військової частини НОМЕР_1 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 18.11.2017 №724 солдат за контрактом ОСОБА_1 31.08.2014 одержав ЗЧМТ, струс головного мозку, ураження обох вух внаслідок вибуху автомобіля КАМАЗ 4310 у зоні АТО під час виконання бойового завдання (а.с.9).

Довідка видана на підставі акта розслідування від 03.11.2014, проведеного згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.09.2014 №414 та видана для пред`явлення в ВМКУ Західного регіону.

Відповідно до Свідоцтва про хворобу від 07.04.2015 №721/1 захворювання та травма ОСОБА_1 пов`язані з проходженням військової служби. Згідно з висновком Військово-лікарської комісії Західного регіону непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час (а.с.10-12).

Згідно з Довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках Серії 12 ААА №001712 від 13.07.2015, виданої Обласною МСЕК №3, ОСОБА_1 встановлено 20 % втрати працездатності (а.с.13-14).

Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААА №383285, виданою Обласною МСЕК №1 від 10.08.2017, ОСОБА_1 первинно встановлено третю групу інвалідності, травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с.66)

29.08.2017 позивач звернувся із заявою у Львівський обласний військовий комісаріат про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. До заяви додано довідку МСЕК №001712 та довідку МСЕК №383285.

Львівським обласним військовим комісаріатом як уповноваженим органом 08.09.2017 пакет документів направлено до головного розпорядника коштів Міністерство оборони України, для прийняття рішення.

Згідно з Витягом з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.10.2017 №107 розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оскільки групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності (а.с.16).

Не погоджуючись з рішенням Комісії про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, вважаючи таке неправомірним та прийнятим без наявності достатніх для цього законних підстав, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон №2011-XII) відповідно до положень ст.1 якого соціальний захист військовослужбовців це, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.3 Закону №2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.

Згідно з ст.16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті (п.4 ч.2 ст.16 Закону №2011-XII).

У разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року (п. «б» ч.1 ст.16-2 Закону №2011-XII).

Аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що право на отримання одноразової грошової допомоги мають військовослужбовці, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або поранення (контузії, травми або каліцтва), що мали місце в період проходження військової служби, незалежно від часу настання інвалідності.

Відповідно до ч.2 ст.16-2 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 16-3 Закону №2011-XII встановлено, що у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства.

Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється (ч.4 ст.16-3 Закону №2011-XII).

Постановою Кабінет Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Порядок №975), яким встановлено механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Відповідно до п.3 Порядку №975 у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

При цьому, зазначена норма не містить посилань на встановлення інвалідності особі внаслідок зазначених причин під час первинного чи повторного огляду медико-соціальною експертною комісією.

Пункт 8 Порядку №975 містить норму аналогічну ч.4 ст.16-3 Закону №2011-XII, яка викладена так:

Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги законодавець пов`язує з фактом і часом встановлення інвалідності особі як звільненому зі служби військовослужбовцю, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, або поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби. Право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, саме з моменту встановлення інвалідності. Визначальним є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між встановленою інвалідністю та виконанням обов`язків військової служби.

Право осіб, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або поранення (контузії, травми або каліцтва), що мали місце в період проходження військової служби, на отримання одноразової грошової допомоги після звільнення з військової служби незалежно від часу настання інвалідності підтверджено висновками, викладеними у рішенні Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року по справі №21-466а14, постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №296/9364/16-а, від 06 лютого 2018 року у справі №372/1258/16-а.

Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААА №383285, виданою Обласною МСЕК №1 від 10.08.2017, ОСОБА_1 первинно встановлено третю групу інвалідності, травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с.66).

Як вбачається з Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.10.2017 №107 підставою відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 стало те, що ІІІ групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення 20 % втрати працездатності.

Суд апеляційної інстанції вказану підставу відмови вважає необґрунтованою, з огляду на наступне.

Положення ч.4 ст.16-3 Закону №2011-XII та п.8 Порядку №975 передбачають право військовослужбовців на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або відсотку втрати працездатності.

Вказані положення застосовуються при вирішенні питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи (меншого відсотка втрати працездатності) та розміром одноразової грошової допомоги яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи (більшого відсотка втрати працездатності).

Таким чином, як Закон №2011-XII, так і Порядок №975 обмежують виплату одноразової грошової допомоги особі лише у разі встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності, які є окремими правовими підставами для отримання одноразової грошової допомоги. При встановленні інвалідності після встановлення відсотку втрати працездатності чи навпаки ознака повторності відсутня.

Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААА №383285 інвалідність ІІІ групи позивачу встановлено вперше.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що стаття 16-3 Закону №2011-ХІІ у редакції до 01.01.2017 не містила часових обмежень на виплату одноразової грошової допомоги у разі, якщо після призначення первинної групи інвалідності (меншого відсотку втрати працездатності) особі було встановлено вищу групу інвалідності (більшого відсотку втрати працездатності), зокрема після двох років з часу первинного встановлення інвалідності (відсотку втрати працездатності).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, який набрав чинності з 1 січня 2017 року, з метою збалансування Державного бюджету України та ефективному і раціональному використанню бюджетних коштів частину 4 статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом 2 наступного змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.»

У постанові від 20 березня 2018 року у справі №295/3091/17 (№К/9901/5281/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду на підставі аналізу статті 58 Конституції України, норм Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», з врахуванням рішення Конституційного Суду України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 дійшов висновку, що застосування абз.2 ч.4 ст.16-3 Закону №2011-XII можливе лише у разі повторної зміни (встановлення) групи інвалідності (відсотка втрати працездатності) з 01 січня 2017 року.

Таким чином, норма Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яка набрала чинності 1 січня 2017 року, не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, а саме встановлення первинно групи інвалідності (після встановлення відсотка втрати працездатності) за часовий проміжок з 2015 по 2017 рік, оскільки це фактично означатиме застосування зворотної дії закону в часі. Застосування даної норми можливе лише у разі повторного встановлення інвалідності для позивача починаючи з 10.08.2017 і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з 10.08.2017 у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому інвалідності ІІІ групи, що настала по причині травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Щодо аргументів скаржника про те, що поранення отримане позивачем внаслідок бойового ураження та дій противника, підтверджене довідкою військової частини НОМЕР_1 від 31.10.2014, не можна кваліфікувати як нещасний випадок, оскільки військовою частиною не проводилось розслідування та не складався акт форми НВ-3, що є підтвердженням факту відсутності нещасного випадку під час виконання обов`язків військової служби, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки ні частина 4 статті 16-3 Закону №2011-XII, ні пункт 8 Порядку №975 не містять положень щодо наявності нещасного випадку під час виконання обов`язків військової служби як передумови призначення і виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю у зв`язку з встановленням йому інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, вказане не було зазначено як підстава відмови в призначенні одноразової грошової допомоги позивачу у Витязі з протоколу від 13.10.2017 №107.

Разом з тим, згідно з Довідки від 31.10.2014 №619 з питання отримання позивачем поранення 31.08.2014 проводилось спеціальне розслідування відповідно до Наказу Міністерства оборони України №36 від 2001 року комісією, призначеною до Наказу Міністерства оборони України від 23.10.2014 №760.

В свою чергу, довідка від 18.11.2014 №724 про обставини травми (поранення, контузію, каліцтво) видана на підставі акта розслідування від 03.11.2014 проведеного згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.09.2014 №414.

Відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» та ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський Суд розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу, зокрема, однією з таких вимог є вимога про якість закону.

Так, вирішуючи справу «Гроппера радіо АГ» та інші проти Швейцарії» (заява №10890/84) Європейський суд з прав людини у п.68 свого рішення від 28 березня 1990 року зазначив, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охоплювати, а також кількості та статусу тих, до кого він застосовується».

У справі «Круслен проти Франції» рішення від 24 квітня 1990 року Європейський Суд зазначив, що «словосполучення «згідно із законом» … передбачає певну якість такого закону, вимагаючи, щоб він був доступний для особи і вона могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права».

Відповідно до параграфів 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України» вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не тільки вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містила вимогу щодо якості закону. Закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю для того, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити означена дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується.

Отже, покликання скаржника на відсутність акту форми НВ-3 як на підтвердження факту відсутності нещасного випадку під час виконання обов`язків військової служби позивачем суперечить не лише обставинам справи, оскільки мала місце травма, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, а й нормам національного законодавства, принципу «верховенства права» та розумінню «якості закону», що виписані у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч.6 ст.16-3 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві резервістами

Відповідно до п.17 Порядку №975 особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.

Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом міністрів України. Міністерство оборони України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Враховуючи, що скаржником не доведено правомірності відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІІ групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, оформленому пунктом 59 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.10.2017 №107, не відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України та Закону №2011-XII, а тому підлягає скасуванню.

При цьому, згідно з положеннями ст.2 КАС України справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин здійснюється з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі.

За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

Отже, оскільки процесуальні засоби відновлення порушеного права мають бути гнучкими та ефективними, враховуючи, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, а також те, що відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо зобов`язання Міністерство оборони України повторно розглянути та прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності дій відповідача щодо відмови позивачу у призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, та на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 250, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року у справі №813/1371/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 07.12.2018