Справа № 826/12603/18
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2018-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Бужак Н.П.,

Федотова І.В.

при секретарі судового засідання Гужві К.М.,

за участю:

від позивача: Климець І.О.

від відповідача: Іжаківський І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дніпротурист" на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Дніпротурист" до Фонду Державного майна України про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Дніпротурист" звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Фонду державного майна України про визнання протиправним та скасування Наказу № 670 від 18.05.2018 року про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 27.03.2018 року № 477 " Про затвердження переліків об'єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2018 році" в частині внесення змін до додатка 3 "Перелік окремого майна", затвердженого наказом Фонду державного майна України від 27.03.2018 року № 477 у розділі "Регіональне відділення по Дніпропетровській області" щодо доповнення позицією "будівля готелю "Рассвет" літ. А-7, А1-2, А2-2, А", а, а-1, загальною площею 11 650,7 кв. м., за адресою: 49000, м. Дніпро, вул. Івана Акінфієва, 30.

Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного наказу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року у задоволенні клопотання про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії Наказу № 670 від 18.05.2018 року про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 27.03.2018 року № 477 " Про затвердження переліків об'єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2018 році" в частині внесення змін до додатка 3 "Перелік окремого майна", затвердженого наказом Фонду державного майна України від 27.03.2018 року № 477 у розділі "Регіональне відділення по Дніпропетровській області" щодо доповнення позицією "будівля готелю "Рассвет" літ. А-7, А1-2, А2-2, А", а, а-1, загальною площею 11650,7 кв. м., за адресою: 49000, м. Дніпро, вул. Івана Акінфієва, 30.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову позивач обґрунтовуючи необхідність зупинення дії оскаржуваного Наказу до вирішення спору по суті посилається на те, що у разі задоволення позовних вимог невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки відповідачем на підставі оскаржуваного рішення було розпочато процедуру приватизації майна.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази та підтвердження того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, тоді як необхідність вжиття заходів забезпечення позову фактично обумовлена протиправністю оскаржуваного наказу, яка може бути встановлена лише за результатами розгляду справи. Зокрема, суд першої інстанції вказує про те, що відсутність доказів на підтвердження вжиття відповідачем та з Регіональним відділенням ФДМУ у Дніпропетровській області заходів щодо організації і проведення аукціону з продажу майна.

Апелянт в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що Окружний адміністративний суд м. Києва не дослідив докази належним чином, не встановив наявність чи відсутність реальних дій відповідача та РВ ФДМУ у Дніпропетровській області щодо приватизації спірного об'єкту, а лише зазначив про відсутність доказів, що свідчать про проведення приватизації. Крім того, зауважив, що позивачем були вказані в позовній заяві та заяві про забезпечення позову належні докази, якими підтверджується проведення процедури щодо приватизації вказаного майна.

Відповідачем було пордано відзив на апеляційну скаргу у якому Фонд Державного майна України зазначає, що доводи наведені позивачем в апеляційній скарзі не відповаідають дійсним обставинам. Крім того, на думку відповідача позивач в апеляційній скарзі наводить аргументи, які у своїй сукупності не дають підстав дійти висновку про наявність обставин, що входять до предмета доказування. Відповідач також акцентує увагу суду, що позивачем не доведено яким чином невжиття заходів забезпечення позову може усклалднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та не надає жодних доказів на підтвердження вказаних обставин разом з цим, позивачем також не вказується, яким чином оскаржуване рішення порушує права позивача.

За наведених обставин відповідач просить суд апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дніпротурист" на ухвалу Окружного адміністративного суд м. Києва від 14.08.2018 у справі № 826/12603/18 залишити без задоволення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Разом з цим, частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України передбачений вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

У свою чергу, відповідно до вимог пункту 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06.03.2008 року "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень. Суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При цьому, колегія суддів зазначає, що принцип рівності сторін - один із складників концепції справедливого судового розгляду та передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення ЄСПЛ, серед інших рішень та mutatis mutandis, "Кресс проти Франції" (Kress v. France), [GC], № 39594/98, п. 72, ECHR 2001-VI; "Ф.С.Б. проти Італії" (F.C.B. v. Italy) від 28 серпня 1991 року, Серія A № 208-B, п. 33; "Т. проти Італії" (Т. v. Italy) від 12 жовтня 1992 року, Серія A № 245-C, п. 26; та "Кайя проти Австрії" (Kaya v. Austria), № 54698/00, п. 28, від 8 червня 2006 року).

Згідно Рекомендації N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятий Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов'язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Таким чином, з наведеного вбачається, що суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані заявником для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, позов слід забезпечити саме у такий спосіб, про який просить позивач, а не якимось менш обмежувальним у правах способом для відповідача, такий спосіб є співмірним обсягу позовних вимог, позивач має легітимну мету забезпечити саме захист своїх прав та інтересів від неправомірних дій відповідача, а не завдати шкоди правам та інтересам відповідача або третіх осіб.

Крім того, згідно з вимогами чинного законодавства, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Суд також зазначає, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, заяви про забезпечення позову позивачем на підтвердження доводів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення не було взагалі надано будь-яких доказів. Крім того, до позовної заяви позивачем було додано лише оскаржуване рішення.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази та підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, доводи викладені позивачем в апеляційній скарзі щодо наявності відповідних доказів в матеріалах справи станом на час вирішення питання про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у суді першої інстанції не відповідають дійсності та спростовується наявними у справі матеріалами.

Разом з цим, як вбачається з прохальної частини заяви, позивач просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб'єкта владних повноважень.

Проте, колегія суддів зазначає, що у даному випадку така обов'язкова умова для забезпечення адміністративного позову, як "наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення", може бути виявлена судом тільки на підставі з'ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв'язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Тобто, на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення. Крім того, встановлення ознак протиправності оскаржуваного рішення є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, враховуючи предмет позову, що є неприпустимим на даній стадії судового процесу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що в даному випадку необхідність вжиття заходів забезпечення позову фактично обумовлена протиправністю оскаржуваного наказу, яка може бути встановлена лише за результатами розгляду справи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що на даному етапі не можливо оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

З огляду на доводи викладені позивачем в апеляційній скарзі про те, що на підставі оскаржуваного наказу розпочато процедуру приватизації майна, яке має бути виставлене на аукціон та продано до кінця липня 2018 року та враховуючи, що з наданих позивачем доказів (зокрема листа Фонду державного майна України від 11.06.2018) вбачається лише про створення аукціонної комісії та здійснення заходів щодо підготовки об'єкта нерухомого майна до продажу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача.

За наведених обставин та враховуючи, що позивач не довів необхідність вжиття відповідних заходів з урахуванням приписів частини 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачем.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва про відмову у вдитті заходів забезпечення позову є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Водночас, колегія суддів зазначає про необхідність вжити заходів судом першої інстанції для розгляду справи по суті у стислі строки для запобігання порушенню прав позивача.

Керуючись статтями ст.ст. 150-154, 312-313, 315-316, 321-322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дніпротурист" залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді Н.П. Бужак
І.В. Федотов

Повний текст постанови складено 06 грудня 2018 року.