Справа № 438/53/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2018-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/1863/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Глушка І.В.,

секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Качур Р.П.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 18 год 07 хв. 09 серпня 2018 року, повний текст рішення складено 17 серпня 2018 року, у справі №438/53/18 за позовом ОСОБА_3 до Бориславської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради Львівської області, про визнання незаконними розпоряджень про оголошення догани, звільнення з роботи, про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

22.01.2018 ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Бориславської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради, просила, з врахуванням заяви про зміну підстав позову, збільшення розміру позовних вимог від 27.03.2018:

визнати незаконним розпорядження міського голови міста Борислава Львівської області Яворського І.Р. за №309-к від 30.11.2017 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_3» в частині притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани;

визнати незаконним розпорядження міського голови міста Борислава Львівської області Яворського І.Р. за №332-ос від 21.12.2017 про звільнення ОСОБА_3 з посади головного спеціаліста з питань сімейної політики Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради відповідно до ч.4 ст.40 КЗпП України та поновити ОСОБА_3 на посаді головного спеціаліста з питань сімейної політики Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради;

стягнути з Бориславської міської ради на користь ОСОБА_3 кошти у вигляді середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - з 22.12.2017 по 27.03.2018 включно на загальну суму 12 940,16 грн.;

стягнути з Бориславської міської ради на користь ОСОБА_3 50 000 грн. у відшкодування заподіяної моральної шкоди;

рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі допустити до негайного виконання;

стягнути з Бориславської міської ради на користь ОСОБА_3 усі понесені судові витрати, а саме судовий збір на суму 1409,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 було порушено трудову дисципліну, а саме, не виконано законного доручення безпосереднього керівника, що підтверджується належними та допустимими у справі доказами. Крім цього, позивач відмовилась надавати письмові пояснення щодо невиконання такого доручення. Листом Бориславської міської ради Львівської області від 19.12.2017 № 3-21/3326 підтверджується, що при обранні виду стягнення були враховані як обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника, так і ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а саме, створення нездорової атмосфери в колективі та негативний вплив на робочий процес управління. Щодо позовних вимог позивачки про визнання незаконним розпорядження міського голови міста Борислава Львівської області Яворського І.Р. №332-ос від 21.12.2017 «Про звільнення ОСОБА_3» з посади головного спеціаліста з питань сімейної політики управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради відповідно п.4 ст.40 КЗпП України суд першої інстанції врахував, що відсутність позивача на роботі 03.11.2017 впродовж всього робочого дня підтверджується належними доказами та не заперечується позивачкою. При цьому, на переконання суду першої інстанції, сам по собі факт подачі заяви роботодавцю про надання відпустки не є підставою для того, щоб працівник перебував у такій відпустці, оскільки таке право особи повинно бути належним чином підтверджено (наказом або розпорядженням).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.08.2018 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що датою виявлення роботодавцем дисциплінарного проступку, який був підставою для оголошення догани позивачу є 01.09.2017, а тому пропущені строки, визначені ст.148 КЗпП України. Скаржник також вказує, що свідчення надані в суді першої інстанції ОСОБА_7, ОСОБА_8 є суперечливими, однак суд першої інстанції необґрунтовано відмовив в клопотанні позивача про витребовування доказів та виклик свідків. Скаржник звертає увагу суду, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази ознайомлення ОСОБА_3 з відмовою в наданні відпустки. Скаржник вважає, що суд першої інстанції не правильно оцінив факт перебування позивача на стаціонарному лікуванні в період з 03.11.2017 по 08.11.2017. Крім того, вказує, що якби була повідомлена про відмову у наданні відпустки, то належним чином б оформила факт тимчасової непрацездатності.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу та зазначив, що чинним законодавством та Посадовою інструкцією позивача чітко визначено обов'язок виконувати доручення безпосереднього керівника, чого зроблено не було, що вказує на вчинення дисциплінарного проступку. Зазначає, що терміни притягнення до дисциплінарної відповідальності не пропущені. Також вказує, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов'язку безпосереднього керівника ознайомлювати працівника із відмовою в наданні відпустки, а виписка із медичної картки амбулаторного хворого не є належним документом, який підтверджує факт тимчасової непрацездатності.

Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради подало відзив на апеляційну скаргу та вказує, що вимоги скаржника є необґрунтованими, вимоги та докази, викладені в апеляційній скарзі, не вказують на неправильність чи неповноту дослідження доказів, порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, представник відповідача та представник третьої особи щодо апеляційної скарги заперечили, просили залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_3 розпорядженням Бориславського міського голови №241-ос від 19.11.2014 прийнята з 24.11.2014 на посаду спеціаліста І категорії інформатора відділу прийняття заяв та документів Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради.

14.01.2015 ОСОБА_3 переведена на посаду головного спеціаліста з питань сімейної політики Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради.

Розпорядженням міського голови міста Борислава Львівської області №309-к від 30.11.2017 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_3», прийнятим на підставі доручення міського голови від 30.11.2017 №74, Акта службового розслідування від 17.11.2017, притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану ОСОБА_3, головному спеціалісту з питань сімейної політики Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради, за невиконання своїх посадових обов'язків, передбачених Загальними положеннями Посадової інструкції даного спеціаліста (не виконання доручення начальника управління праці та соціального захисту населення) та позбавлено ОСОБА_3 премії за листопад 2017 року (т.1 а.с.44).

Розпорядженням міського голови міста Борислава Львівської області №332-ос від 21.12.2017 «Про звільнення ОСОБА_3» звільнено позивача із займаної посади 22.12.2017 у зв'язку з прогулом без поважних причин протягом робочого дня 03.11.2017, з 08:00 год. до 12:00 год. та з 13:00 год. до 16:00 год., відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.61).

Підставою для звільнення стала доповідна записка начальника Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради ОСОБА_7 від 03.11.2017, акт про відсутність ОСОБА_3 на роботі від 03.11.2017, пояснювальна записка ОСОБА_3 від 27.11.2017 та доповідна записка ОСОБА_7 від 28.11.2017 (т.1 а.с.61).

Вважаючи вказані розпорядження незаконними, ОСОБА_3 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 139 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваних розпоряджень, (далі - КЗпП України) працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування визначає Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 №2493-III статтею 7 якого встановлено, що посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування. На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень долученої до матеріалів справи Посадової інструкції головного спеціаліста з питань сімейної політики управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради, затвердженої 10.02.2014, головний спеціаліст з питань сімейної політики управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради - посадова особа місцевого самоврядування, яка має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій, підпорядковується безпосередньо начальнику управління і виконує його розпорядження.

Головний спеціаліст з питань сімейної політики управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради виконує інші завдання та доручення начальника управління.

Спеціаліст несе відповідальність за неякісне або несвоєчасне виконання посадових завдань і обов'язків, бездіяльність або невикористання наданих йому прав, порушення норм етики поведінки посадової особи органів місцевого самоврядування та обмежень, пов'язаних з прийняттям на службу в органи місцевого самоврядування та її проходження (т.1 а.с.25-26).

Згідно з п.1 Розділу ІІ Загальних правил етичної поведінки державних службовців та посадових осіб місцевого самоврядування, затверджених Наказом Національного агентства України з питань державної служби від 05.08.2016 №158, державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування при виконанні посадових обов'язків повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 2 Розділу ІІ Загальних правил етичної поведінки державних службовців та посадових осіб місцевого самоврядування встановлено, що державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування зобов'язані своєчасно і точно виконувати рішення державних органів, органів місцевого самоврядування, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що листом Департаменту соціального захисту Львівської обласної державної адміністрації від 26.04.2017 №03-3461 «Про надання інформації щодо оздоровчої кампанії дітей у 2017 році» доручено головам районних державних адміністрацій та міським головам міст обласного значення, головам територіальних громад, на виконання розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 24.04.2017 №316/0/5-17 «Про заходи з організації і проведення оздоровлення та відпочинку дітей влітку 2017 року», яким затверджено заходи з організації проведення оздоровлення та відпочинку дітей влітку 2017 року, подати департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації в термін до 01.05.2017 в паперовому вигляді на електронну адресу інформацію щодо підготовки та ходу оздоровлення та відпочинку дітей у 2017 році за формами, що додаються. Надалі інформацію про хід оздоровчої кампанії надавати відповідно до запропонованих форм щомісячно до 25 числа впродовж літа 2017 року, а підсумкову інформацію про проведення оздоровчої кампанії у районах (містах) області - до 05 вересня 2017 року.

Згідно з резолюцією, проставленою на зазначеному листі, такий передано до виконання ОСОБА_7 - начальнику Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради Львівської області, 27.04.2017.

Відповідно до розпорядження Бориславського міського голови від 22.05.2017 №114-р «Про заходи з організації і проведення оздоровлення та відпочинку дітей влітку 2017 року» затверджено заходи з організації і проведення оздоровлення та відпочинку дітей влітку 2017 року та доручено Бориславському міському центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, служби у справах дітей міської ради, управлінню культури, молоді, фізичної культури та спорту міської ради, відділу освіти міської ради щомісячно протягом оздоровчого періоду аналізувати хід підготовки та проведення роботи щодо літнього оздоровлення та відпочинку (у термін до 25 числа протягом червня-вересня 2017 року).

Начальником Управлінням праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради Львівської області 01.09.2017 видано доручення №1354 головному спеціалістові з питань сімейної політики ОСОБА_3 зібрати, опрацювати та узагальнити інформацію щодо літнього оздоровлення та відпочинку дітей пільгових категорій за путівками, виділеними департаментом соціального захисту населення з початку 2017 року. Повну узагальнену інформацію подати до 14 год 07.09.2017 (т.1 а.с.41).

У зв'язку з відмовою головного спеціаліста з питань сімейної політики Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради Львівської області ОСОБА_3 отримати письмове доручення начальника Управління від 01.09.2017 комісією складено акт від 01.09.2017.

06.09.2017 начальник Управління міському голові Бориславської міської ради Львівської області скерувала доповідну записку, відповідно до якої просить за невиконання без поважних причин обов'язків і доручень, покладених на головного спеціаліста з питань сімейної політики Управління ОСОБА_3 прийняти міри (оголосити догану) (т.1 а.с.43).

Розпорядженням міського голови міста Борислава Львівської області №309-к від 30.11.2017 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_3», позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, оголошено догану та позбавлено премії за листопад 2017 року.

Так, відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно з ч.1 ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Згідно з ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що порушення працівником трудової дисципліни матиме місце, зокрема, в разі невиконання чи неналежного виконання працівником трудових обов'язків, які повинні бути чітко визначені та доведені до відома працівника. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов'язків має бути винним, скоєним без поважних причин, умисно або з необережності.

При цьому пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Необхідність витребування від працівника попередніх пояснень до вирішення питання про застосування заходів дисциплінарного стягнення також передбачено роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними в Постанові від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», в якій вказується, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявлялося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Разом з тим, відсутність пояснень не перешкоджає застосуванню стягнення, але лише за умови, що роботодавець має докази, що він зажадав від працівника пояснень, втім працівником такі не надано.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року №950 затверджено Порядок проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - Порядок №950).

Відповідно до п.2 Порядку №950 рішення щодо проведення службового розслідування приймається керівником органу, в якому працює особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або особа, яка для цілей Закону прирівнюється до особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проведення службового розслідування (далі - особа, стосовно якої проводиться службове розслідування).

Згідно з п.3 Порядку №950 рішенням щодо проведення службового розслідування визначаються голова комісії з проведення службового розслідування, інші члени комісії, предмет і дата початку та закінчення службового розслідування. Строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців. Період проведення службового розслідування не включає час тимчасової втрати працездатності особою, стосовно якої проводиться службове розслідування, час її перебування у відпустці або службовому відрядженні чи відсутності з інших причин, час отримання інформації, що стосується предмета службового розслідування, від установ, підприємств, організацій іноземних держав, а також час ознайомлення такої особи з актом службового розслідування.

Пунктом 8 Порядку №950 встановлено, що за результатами службового розслідування члени комісії складають акт, у якому зазначаються: факти, які стали підставою для проведення службового розслідування, посада, прізвище, ім'я та по батькові, рік народження, освіта, строк перебування на займаній посаді особи, стосовно якої проведено службове розслідування; заяви, клопотання, пояснення та зауваження особи, стосовно якої проведено службове розслідування; висновки службового розслідування, обставини, що пом'якшують або обтяжують відповідальність, причини та умови, що призвели до порушення, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення чи обставини, що знімають з особи, стосовно якої проведено службове розслідування, безпідставні звинувачення або підозру; обґрунтовані пропозиції щодо усунення виявлених порушень та притягнення у разі потреби винних осіб до відповідальності згідно із законодавством.

У разі прийняття рішення щодо притягнення особи, стосовно якої проведено службове розслідування, до відповідальності комісія пропонує вид дисциплінарного стягнення, передбаченого законодавством.

Під час визначення виду дисциплінарного стягнення члени комісії повинні враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу особи, стосовно якої проведено службове розслідування.

Відповідно до положень п.9 Порядку №950 перед поданням на розгляд керівника органу з актом службового розслідування ознайомлюється особа, стосовно якої проведено службове розслідування.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 21.09.2018 міський голова міста Борислава Львівської області видав розпорядження №151-к «Про проведення службового розслідування» відповідно до якого доручено провести без відсторонення від виконання повноважень за посадою, в термін з 25 вересня 2017 року до 13 жовтня 2017 року службове розслідування щодо фактів, викладених у доповідних записках ОСОБА_3 та усних скаргах ОСОБА_7 про неналежне виконання своїх службових обов'язків та некоректну поведінку посадових осіб органу місцевого самоврядування, стосовно таких працівників міської ради: ОСОБА_9 та ОСОБА_3, а також утворено комісію з проведення службового розслідування та затверджено склад такої згідно з додатком (т.1 а.с.88).

На підставі вказаного розпорядження проведено службове розслідування щодо неналежного виконання службових обов'язків та некоректну поведінку ОСОБА_7 та ОСОБА_3 за результатами якого складено акт від 17.11.2017 згідно з яким, узагальнивши усні та письмові пояснення в результаті проведення службового розслідування виявлено, що ОСОБА_3 не виконала доручення начальника управління праці та соціального захисту населення (відмовилась отримувати доручення, про що було складено відповідний акт), на виконання листа від 01.09.2017 №5/33-6402/0/2-17/4-20 надіслала відповідь не погодивши та не підписавши у начальника управління праці та соціального захисту населення, де вказала недостовірні дані (доповідна записка ОСОБА_7), не дотримується правил етичної поведінки посадових осіб місцевого самоврядування.

Як вбачається з акта службового розслідування щодо неналежного виконання службових обов'язків та некоректну поведінку ОСОБА_7 та ОСОБА_3 від 17.11.2017 на розгляд комісії були передані як доповідні записки ОСОБА_7, так і ОСОБА_3

Враховуючи наведене, комісія дійшла до висновку, що ОСОБА_3 не виконано доручення начальника Управління від 01.09.2017 №1354, чим порушено Загальні положення Посадової інструкції головного спеціаліста з питань сімейної політики Управління відповідно до яких дана посадова особа підпорядковується начальнику управління та виконує його доручення.

За результатами службового розслідування комісія вирішила рекомендувати міському голові притягнути до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 за невиконання своїх посадових обов'язків і застосувати такий захід стягнення як догана.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що на підтвердження виконання вимоги про надання позивачем пояснень щодо невиконання законного доручення безпосереднього керівника до матеріалів справи долучено акт від 19.09.2017, затверджений начальником Управління ОСОБА_7, складений за підписами начальника відділу персоніфікованого обліку осіб які мають право на пільги Коновалової С. та головного спеціаліста з призначень пільг Гриневич Б., яким засвідчено відмову позивача надати письмове пояснення, щодо невиконання доручення начальника управління зібрати, опрацювати та узагальнити інформацію щодо літнього оздоровлення і відпочинку дітей пільгових категорій за путівками, виділеними департаментом соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації з початку 2017 року (т.1 а.с.89).

При цьому, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази незаконності доручення начальника Управлінням праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради Львівської області від 01.09.2017 №1354, чи не віднесення визначеного дорученням завдання до кола посадових обов'язків позивача, чи наявності поважних причин невиконання вказаного доручення. В ході судового розгляду справи такі докази сторонами не подано, судом першої не здобуто.

Щодо строків притягнення до відповідальності то слід зазначити, що згідно зі ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Тобто, законодавством установлено, що перебіг строків притягнення до дисциплінарної відповідальності починається саме з дня виявлення особою, яка має право на застосування дисциплінарного стягнення, проступку, а не факту порушення, оскільки проступок включає не лише факт порушення, а й визначення винного у цьому працівника, встановлення шкідливих наслідків правопорушення тощо.

В свою чергу, основними завданнями службового розслідування є встановлення факту порушення або відсутності такого порушення, повне, всебічне й об'єктивне встановлення обставин дисциплінарного проступку чи протиправного діяння працівників, які їх вчинили, фактичних даних, що впливають на ступінь і характер відповідальності, відомостей, що характеризують особу, характер і розмір шкоди, завданої протиправними діяннями, інших даних, що мають значення для прийняття рішення.

Отже службове розслідування є механізмом для надання юридичної кваліфікації вчиненому і вирішення питання про вид дисциплінарної відповідальності особи.

Враховуючи, що правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин вчинення такого, перебіг строків притягнення до дисциплінарної відповідальності починається саме з дня виявлення проступку, а факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку зафіксовано саме в акті службового розслідування від 17.11.2017, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновок суду першої інстанції щодо дотримання при винесенні Розпорядження №309-к від 30.11.2017 строків, встановлених ст.148 КЗпП України.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що розпорядження міського голови міста Борислава Львівської області Яворського І.Р. №309-к від 30.11.2017 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_3» прийнято в межах повноважень, в порядку та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, відповідає засадам розсудливості та обґрунтованості, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимог апеляційної скарги за позовними вимогами про визнання незаконним Розпорядження міського голови міста Борислава Львівської області №332-ос від 21.12.2017 «Про звільнення ОСОБА_3» з посади головного спеціаліста з питань сімейної політики управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради відповідно п.4 ст.40 КЗпП України, то суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 02.11.2017 ОСОБА_3 подала начальнику Управління заяву про надання невикористаної оплачуваної відпустки на 1 календарний день на 03.11.2017.

02.11.2017 о 16 год. 30 хв. надання відпустки за вказаною заявою начальником Управління не погоджено у зв'язку з невиконанням роботи та вибуттям ОСОБА_3 у відпустку на навчання з 06.11.2017.

Відповідно до доповідної записки начальника Управління від 03.11.2017, скерованої міському голові Бориславської міської ради, 02.11.2017 о 16 год 30 хв. до неї підійшла ОСОБА_3, головний спеціаліст з питань сімейної політики, підписати посвідчення і заяву на відпустку на один день 03.11.2017. ОСОБА_3 було повідомлено, що підписати заяву про відпустку не має можливості через те, що з 06.11.2017 по 25.11.2017 позивач перебуватиме відповідно до наказу №181-к від 31.10.2017 у відпустці у зв'язку з навчанням (т.1 а.с.90).

03.11.2017 складено акт про те, що головний спеціаліст з питань сімейної політики Управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради ОСОБА_3 відсутня на роботі цілий робочий день 03.11.2017 (т.1 а.с.91).

27.11.2017 начальником Управління скеровано лист ОСОБА_3 про надання письмового пояснення до 15 год. 27.11.2017 щодо відсутності на роботі 03.11.2017 з 08 год. - 12 год., з 13 год. - 16 год.

Згідно з наданими ОСОБА_3 письмовими поясненнями від 27.11.2017 про причину відсутності на роботі 03.11.2017 протягом часу від подання заяви 02.11.2017 про надання невикористаної оплачуваної відпустки на 1 день на 03.11.2017 до кінця робочого дня ніхто не повідомляв ОСОБА_3 про те, що у наданні відпустки відмовлено, з відмовою на вказане звернення ОСОБА_3 ознайомилась 27.11.2017 о 14:05 год. Також зазначено, що всю роботу, яку необхідно було виконати до 03.11.2017, вчасно та у вказані терміни виконано (т.1 а.с.60).

28.11.2017 начальником Управління скеровано доповідну записку міському голові Бориславської міської ради №1528 в якій зазначено, що 02.11.2017 ОСОБА_3 відмовлено у наданні відпустки на 1 день 03.11.2017, оскільки з 06.11.2017 по 25.11.2017 вона відбуває у відпустку для складання сесії, а також оскільки з Департаменту соціального захисту населення отримано розподіл путівок на листопад згідно з яким необхідно було забезпечити підбір дітей у табір. Як зазначено у доповідній записці ОСОБА_3 забрала заяву і зареєструвала таку в бухгалтерії. Пояснення від ОСОБА_3 отримано 27.11.2017 в перший день виходу на роботу. Враховуючи, що це не перше порушення трудової дисципліни, запропоновано звільнити ОСОБА_3 відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України (т.1 а.с.184).

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_7 надала пояснення про те, що позивачу було доведено факт відмови у наданні відпустки на 03.11.2017 як особисто нею в усній формі, так і ОСОБА_12 (працівником управління) в телефонному режимі. Допитана свідок ОСОБА_8 (начальник відділу праці) повідомила, що була присутня в той момент, коли ОСОБА_3 отримала усну відмову у наданні відпустки від безпосереднього керівника (ОСОБА_7). Представник третьої особи ОСОБА_7 підтвердила такі пояснення в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 03.12.2018.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що звільнення на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (п.2 ч.1 ст.147 КЗпП України), а отже при звільненні за даною підставою керівником мають бути додержані вимоги статей КЗпП України щодо порядку та правил застосування дисциплінарних стягнень. Зокрема, для прийняття рішення про звільнення працівника із займаної посади за прогул необхідно встановити дві обставини: по-перше - встановити факт відсутності працівника на робочому місці протягом трьох годин або протягом цілого робочого дня; по-друге - з'ясувати причини такої відсутності та обґрунтовано вважати їх неповажними.

Законодавство не містить точного переліку поважних причин для відсутності на робочому місці, тому поважність визначається виходячи з обставин справи, а сам факт прогулу працівника повинен бути зафіксований роботодавцем належним чином, тобто в день відсутності працівника на роботі роботодавець повинен створити комісію, яка своїм актом підтвердить ці обставини.

З матеріалів справи встановлено, що факт відсутності позивача на роботі зафіксовано в акті від 03.11.2017, складеному комісією у складі трьох осіб, а письмові пояснення від позивача щодо причин відсутності на роботі 03.11.2017 отримано 27.11.2017 - перший робочий день після закінчення відпустки позивача, наданої для складання сесії відповідно до Наказу від 31.10.2017 №181-к.

Щодо вчинення позивачем прогулу 03.11.2017, то суд апеляційної інстанції враховує, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються роботодавцем і доводяться до відома всіх працівників. Належним чином затверджений графік відпусток має статус локального акту організації, який визначає черговість надання оплачуваних відпусток у календарному році і є обов'язковим для виконання всіма працівниками організації. У випадку звернення працівника із заявою про надання щорічної відпустки або її частини в інший термін, ніж це передбачено графіком відпусток, роботодавець має право: задовольнити прохання працівника; відмовити у задоволенні прохання. Без згоди роботодавця працівнику не може бути надано щорічну відпустку поза межами, обумовленими графіком.

Отже, якщо самостійне, без дозволу керівника залишення працівником робочого місця і вибуття у відпустку, є підставою застосування до нього одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 147 КЗпП України.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що сам по собі факт подачі заяви роботодавцю про надання відпустки не є підставою для вибуття працівника у таку відпустку, оскільки таке право особи повинно бути належним чином підтверджено (наказом або розпорядженням), в свою чергу, до ознайомлення з відповідним наказом використання відпустки слід вважати самовільним.

Відповідно до Положення про експертизу тимчасової непрацездатності затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 9 квітня 2008 року №189, тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

Водночас, відповідно до Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого», затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України 14.02.2012 №110, форма №027/о заповнюється лікарями закладів охорони здоров'я, які надають амбулаторно-поліклінічну допомогу, при направленні хворого на консультацію в інші заклади охорони здоров'я, на стаціонарне лікування та лікарями стаціонарів при виписці або у випадку смерті хворого.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними аргументи скаржника щодо відсутності факту прогулу з підстав непрацездатності 03.11.2017, яка підтверджена випискою із медичної картки амбулаторного хворого від 08.11.2017 (т.2 а.с.39), оскільки тимчасова непрацездатність працівника повинна бути засвідчена у встановленому порядку.

Отже, виписка із медичної картки амбулаторного хворого від 08.11.2017 не є належним документом, який підтверджує факт тимчасової непрацездатності скаржника 03.11.2017.

Суд апеляційної інстанції вважає, також, вірним висновок суду першої інстанції, що при звільненні дотримано строк, встановлений ст.148 КЗпП України, оскільки скаржник перебувала у відпустці відповідно до Наказу №181-к від 31.10.2017 з 06.11.2017 року по 25.11.2017 (т.1 а.с.92) та на листку непрацездатності з 04.12.2017 по 15.12.2017 (т.1 а.с.93), що не заперечується сторонами, а тому вказані періоди не включаються до місячного терміну притягнення до дисциплінарної відповідальності, що визначено ст.148 КЗпП України.

З врахуванням вказаного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_3 самовільно, без погодження із керівником, не дочекавшись та не ознайомившись з розпорядчим документом щодо відпустки, 03.11.2017 не вийшла на роботу, а отже, вчинила прогул, тому звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України згідно розпорядження №332-ос від 21.12.2017 «Про звільнення ОСОБА_3» є законним, прийнятим в межах повноважень, в порядку, у спосіб та строки, що передбачені чинним законодавством України.

Оскільки інші позовні вимоги є похідними від вимог про визнання незаконними розпоряджень про оголошення догани та звільнення з роботи, а тому вірним є висновок суду першої інстанції про відсутні правові підстави для задоволення таких.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності дій відповідачів щодо винесення оскаржуваних розпоряджень та на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 250, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2017 року у справі №438/53/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
І. В. Глушко
Повне судове рішення складено 06.12.2018