Справа № 826/12654/16
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 грудня 2018 року № 826/12654/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до треті особи: про приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей Колект", ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни за індексним номером 29083243 від 04.04.2016 щодо проведення за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" реєстрації права власності відносно квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.08.2016 відмовлено у відкритті провадження у справі № 826/12654/16.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2016 скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.08.2016 та направлено справу № 826/12654/16 до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 29.03.2017 відкрито провадження в адміністративній справі № 826/12654/16 та призначено вказану справу до судового розгляду.

24.05.2017 до суду від позивача надійшло клопотання, у якому останній просить суд розглядати справу без його участі на підставі наявних доказів.

Відповідно до ухвали суду від 04.12.2017 адміністративну справу № 826/12654/16 прийнято до провадження судді Катющенка В.П. та призначено справу до судового розгляду у судове засідання на 16.01.2018.

09.01.2018 до суду від відповідача надійшло клопотання, у якому остання просить суд розглянути справу без її участі.

У судове засідання 16.01.2018 учасники справи не прибули, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні та потреби заслухати свідка чи експерта, та враховуючи клопотання позивача та відповідача про розгляд справи без їх участі, суд на підставі частини дев'ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач у позовній заяві, у 2011 році між ним та ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено безвідсотковий договір позики.

Враховуючи, що ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 порушили виконання умов договору позики, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом, у забезпечення якого ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29.07.2015 у справі № 753/11656/15-ц накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с. 43).

Так, постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 28.03.2016 відкрито виконавче провадження з примусового виконання ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 29.07.2015 № 753/11656/15-ц про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с. 44).

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 30.03.2016 накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 45).

Як стало відомо позивачу, 04.04.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. прийнято рішення № 29083243, яким зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ "Кей Колект".

На переконання позивача, у відповідача не було правових підстав для прийняття спірного рішення, позаяк на момент проведення державної реєстрації права власності на вказану квартиру було накладено арешт. Позивач, посилаючись на положення пункту 6 частини першої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та постанови Верховного Суду України від 11.11.2014 та від 19.05.2015, вважає, що спірне рішення суперечить вимогам чинного законодавства та не узгоджується з правовою позицією вищих судів.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

&?е;...&gя; поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

За визначенням статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин):

- державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- заявник: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав;

орган державної влади, його посадова особа, якими встановлено, змінено або припинено обтяження, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено обтяження, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення обтяження речових прав; іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки; орган місцевого самоврядування - у разі взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; особа, за якою закріплений особовий рахунок в погосподарській книзі відповідної сільської, селищної, міської ради, або уповноважена нею особа - у разі проведення державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року;

- інший правонабувач - орендар, суб'єкт іншого права, похідного від права власності, іпотекодержатель, спадкоємець (у разі оформлення спадщини, до складу якої входять речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації згідно із цим Законом);

Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державній реєстрації прав підлягають:

1) право власності;

2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону;

3) право власності на об'єкт незавершеного будівництва;

4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" створює правові наслідки виключно для Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" та ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Таким чином, рішення відповідача про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна є актом індивідуальної дії, відповідно, відсутність у будь-кого, в тому числі і позивача, (крім ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ТОВ "Кей Колект") прав чи обов'язків у зв'язку з оскарженим рішенням, не породжує для позивача і права на звернення з цим адміністративним позовом, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, суд звертає увагу, що обтяження квартири АДРЕСА_1 на підставі постанови старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 30.03.2016 ВП № 50613200 про арешт майна боржника була зареєстрована у Державному реєстрі прав лише 22.07.2016, тобто, після прийняття відповідачем спірного рішення, що додатково спростовує доводи позивача, покладені в обґрунтування його позовних вимог.

Згідно частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 2, 5-11, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) відмовити.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147- VІІІ).

Суддя В.П. Катющенко