Справа № 9901/481/17
Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2018-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 9901/481/17

Провадження № 11-297сап18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

головуючого Князєва В. С.,

судді-доповідача Золотнікова О. С.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

за участю:

секретаря судового засідання - Мамонової І. В.,

представника Вищої ради правосуддя - Русакової І. Г.,

розглянула в судовому засіданні скаргу ОСОБА_4 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 01 лютого 2018 року № 290/0/15-18, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 29 листопада 2017 року № 3851/3дп/15-17, та

ВСТАНОВИЛА:

13 березня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду зі скаргою на рішення ВРП від 01 лютого 2018 року № 290/0/15-18 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 листопада 2017 року № 3851/3дп/15-17 про притягнення судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності».

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 16 березня 2018 року передав цю скаргу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини сьомої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 20 квітня 2018 року відкрила провадження за скаргою ОСОБА_4 на рішення ВРП від 01 лютого 2018 року № 290/0/15-18.

На обґрунтування скарги ОСОБА_4 зазначила, що ВРП та її дисциплінарний орган надали неправильну правову кваліфікацію її діям як судді, адже помилкове застосування суддею норм процесуального права не можна кваліфікувати як відмову в доступі до правосуддя, оскільки доступ до правосуддя включає і право на звернення до суду першої інстанції, і право на апеляційне оскарження, яким і скористався ОСОБА_5 При цьому ВРП кваліфікувала дії судді ОСОБА_4 за підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), однак будь-яких фактів, які б могли свідчити про грубу недбалість чи навмисне порушення процесуального законодавства суддею, не встановлено. З огляду на це висновок ВРП та її Третьої Дисциплінарної палати про допущення суддею ОСОБА_4 істотного дисциплінарного проступку, який полягає у недбалому ставленні до своїх посадових обов'язків, що призвело до порушення норм процесуального права при розгляді справи № 753/4920/17 та незаконної відмови в доступі до правосуддя, є помилковим. Скаржник також вважає, що відповідно до чинного законодавства ВРП як орган, який вирішує питання про дисциплінарну відповідальність судді, не наділена повноваженнями встановлювати або оцінювати обставини справи, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, а також перевіряти законність та обґрунтованість судових рішень. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Рішення суддів не можуть підлягати будь-якому перегляду поза межами апеляційних чи касаційних процедур. Дисциплінарна відповідальність суддів не повинна поширюватися на зміст їх рішень. ОСОБА_4 також вказала на те, що ВРП не взяла до уваги стаж її роботи суддею понад 28 років, відсутність за цей період дисциплінарних стягнень, неодноразове відзначення її грамотами та подяками, а також наявність державних нагород.

15 червня 2018 року ОСОБА_4 подала до Великої Палати Верховного Суду пояснення, в яких зазначила, що її обізнаність із правовою позицією, висловленою суддею Дарницького районного суду міста Києва Цимбал І. К. в ухвалі від 22 березня 2017 року про відмову у відкритті провадження за аналогічними вимогами, заявленими в порядку КАС України, не свідчить про допущену нею недбалість під час застосування норм процесуального закону, оскільки на час розгляду скарги ОСОБА_5 ця ухвала не набрала законної сили. Рішення ВРП та її Третьої Дисциплінарної палати відображають доводи суду апеляційної інстанції, який переглядав ухвалу судді ОСОБА_4 за скаргою ОСОБА_5, тобто зводяться до наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Зазначені вище доводи ОСОБА_4 є, на її думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення ВРП.

19 червня 2018 року ВРП до Великої Палати Верховного Суду подано відзив на скаргу, в якому відповідач указує на відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки немає передбачених статтею 52 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) умов для його скасування. Доводи судді ОСОБА_4 про надання дисциплінарними органами оцінки її судовому рішенню є безпідставними, оскільки мотивація Третьої Дисциплінарної палати ВРП стосується не законності чи обґрунтованості судового рішення, а оцінки дій судді та висновку про невиконання обов'язків, покладених на неї Конституцією України та цивільним процесуальним законом, що не виходить за межі повноважень дисциплінарного органу. Доводи скаржника не спростовують установлених Третьою Дисциплінарною палатою ВРП обставин та кваліфікації дій судді.

У судове засіданні 08 листопада 2018 року скаржник не з'явилася. Представник ВРП просив оскаржуване рішення ВРП залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника відповідача, перевіривши матеріали справи та наведені у скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення цієї скарги.

Матеріалами справи установлено, що рішенням виконавчого комітету Дарницької районної Ради народних депутатів «Про покладання виконання обов'язків народного судді» від 12 лютого 1990 року № 103 на ОСОБА_4 покладено виконання обов'язків народного судді Дарницького районного народного суду міста Києва. Наказом начальника управління юстиції Київської міської Ради народних депутатів від 27 листопада 1990 року № 1060/7-А ОСОБА_4 призначена на посаду судді Дарницького районного народного суду міста Києва, а постановою Верховної Ради України від 14 грудня 2000 року № 2149-ІІІ обрана на посаду судді Дарницького районного суду міста Києва безстроково.

05 травня 2017 року до ВРП надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_5 на дії судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_4 під час розгляду цивільної справи № 753/4920/17, а 27 червня 2017 року надійшли доповнення до цієї скарги.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу матеріалу між членами ВРП від 05 травня 2017 року вказану скаргу розподілено члену ВРП Худику М. П. для проведення попередньої перевірки.

21 липня 2017 року членом Третьої Дисциплінарної палати ВРП Худиком М. П. за результатом проведення попередньої перевірки дисциплінарної скарги складено висновок, яким запропоновано скаргу ОСОБА_5 на дії судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_4 залишити без розгляду та повернути скаржнику.

Третя Дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 09 серпня 2017 року № 2395/3дп/15-17 відкрила дисциплінарну справу стосовно судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_4

Під час розгляду дисциплінарної справи Третьою Дисциплінарною палатою ВРП встановлено, що в межах виконавчого провадження № 47948012 (далі - ВП № 47948012) Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Дарницький РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві) виконував рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 квітня 2015 року в цивільній справі № 753/14070/14-ц (провадження № 2/753/460/15) про зобов'язання ОСОБА_5, ОСОБА_8 не чинити перешкод ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_10 у користуванні житловим приміщенням та їх вселенню.

10 березня 2017 року у ВП № 47948012 начальником Дарницького РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Зайцем А. М. винесено постанову про утворення виконавчої групи щодо примусового виконання рішення суду в зазначеній справі. Вважаючи таку постанову протиправною, ОСОБА_5 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва зі скаргою в порядку адміністративного судочинства (справа № 753/4921/17, провадження № 2-а/753/281/17).

Суддя Дарницького районного суду міста Києва Цимбал І. К. ухвалою від 22 березня 2017 року відмовила у відкритті провадження у справі, оскільки вона підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Ухвала набрала законної сили.

16 березня 2017 року ОСОБА_5 також звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з аналогічною скаргою на зазначену постанову в порядку цивільного судочинства (справа № 753/4920/17, провадження № 4-с/753/190/17). Ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_4 від 20 березня 2017 року відкрито провадження в справі за скаргою ОСОБА_5

До початку розгляду по суті поданої скарги головуючим суддею ОСОБА_4 поставлено на обговорення питання щодо закриття провадження у справі. ОСОБА_5 в судовому засіданні виступив проти закриття провадження у справі, пояснивши суду, що аналогічну скаргу він подав також до суду загальної юрисдикції в порядку адміністративного судочинства, де суддею Дарницького районного суду міста Києва Цимбал І. К. у відкритті провадження відмовлено з тих підстав, що заявлені в скарзі вимоги підлягають розгляду в порядку саме цивільного судочинства.

Дарницький районний суд міста Києва під головуванням судді ОСОБА_4 ухвалою від 03 квітня 2017 року закрив провадження в справі за скаргою ОСОБА_5 Ухвалу мотивовано тим, що скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися за правилами КАС України.

За результатами апеляційного оскарження ОСОБА_5 ухвали про закриття провадження від 03 квітня 2017 року у справі № 753/4920/17 Апеляційний суд міста Києва скасував зазначену ухвалу і передав справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, мотивуючи своє рішення тим, що скарга на постанову підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 29 листопада 2017 року № 3851/3дп/15-17 суддю Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_4 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді попередження.

Приймаючи таке рішення, Третя Дисциплінарна палата ВРП виходила з того, що суддя ОСОБА_4 була належним чином обізнана з ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва Цимбал І. К. від 22 березня 2017 року, якою відмовлено у відкритті провадження за аналогічними вимогами, заявленими в порядку адміністративного судочинства, що свідчить про допущену суддею недбалість під час застосування норм процесуального закону, що позбавило ОСОБА_5 права на захист своїх законних прав та інтересів у суді. Суддя ОСОБА_4 не дослідила наданого ОСОБА_5 доказу на підтвердження його заперечень щодо відсутності підстав для закриття провадження у справі. Крім того, суд не спростував право скаржника на звернення до суду із заявленими у скарзі вимогами в порядку статті 383 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Дії судді ОСОБА_4 добросовісними вважатися не можуть, оскільки і в ухвалі про закриття провадження у справі, і в письмових поясненнях суддя не лише не обґрунтовує власного розуміння відповідних положень процесуального законодавства, але й неправильно посилається на ці положення.

Третя Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку про те, що внаслідок недбалого ставлення до виконання посадових обов'язків суддя ОСОБА_4 під час розгляду справи № 753/4920/17 допустила істотне порушення норм процесуального права та незаконно відмовила ОСОБА_5 в доступі до правосуддя шляхом відмови в розгляді справи по суті, що відповідно до підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII утворює дисциплінарний проступок.

22 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до ВРП зі скаргою на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 29 листопада 2017 року № 3851/3дп/15-17.

За результатами розгляду цієї скарги ВРП прийняла рішення від 01 лютого 2018 року № 290/0/15-18 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 листопада 2017 року № 3851/3дп/15-17 про притягнення судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності».

В оскаржуваному рішенні ВРП зазначила, що, ураховуючи характер порушення, допущеного суддею ОСОБА_4, який свідчить про недбале ставлення нею до виконання своїх обов'язків зі здійснення правосуддя, зважаючи на наслідки вчинених діянь - незаконну відмову в доступі до правосуддя, а також беручи до уваги позитивну характеристику судді та відсутність у неї дисциплінарних стягнень, Третя Дисциплінарна палата ВРП дійшла правомірного висновку про те, що застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді попередження є пропорційним вчиненому проступку.

Оцінюючи оскаржуване ОСОБА_4 рішення ВРП, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.

Статтею 131 Конституції України визначено, що в Україні діє ВРП, яка, серед іншого, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора.

З метою усунення прогалин національного законодавства, на які звернув увагу Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «ОлександрВолков проти України», 21 грудня 2016 року Верховна Рада України прийняла Закон № 1798-VIII, який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.

Статтею 1 цього Закону передбачено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Згідно із частиною другою статті 26 Закону № 1798-VIII для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів ВРП утворює дисциплінарні палати з числа членів ВРП.

Главою 4 розділу II Закону № 1798-VIII визначено порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів.

Так, частинами першою, сьомою та восьмою статті 49 цього Закону передбачено, що розгляд дисциплінарної справи відбувається у відкритому засіданні Дисциплінарної палати, в якому беруть участь суддя, скаржник, їх представники.

У засіданні Дисциплінарної палати заслуховуються доповідач, суддя, скаржник, їх представники, свідки та інші особи, які були викликані або запрошені взяти участь у засіданні.

Учасники дисциплінарної справи мають право подавати докази, надавати пояснення, заявляти клопотання про виклик свідків, ставити запитання учасникам дисциплінарної справи, висловлювати заперечення, заявляти інші клопотання або відводи, ознайомлюватися з матеріалами справи. Для ознайомлення можуть надаватися матеріали, які безпосередньо пов'язані зі скаргою, із дотриманням вимог законодавства про захист персональних даних щодо знеособлення персональних даних.

Відповідно до частини другої статті 50 Закону № 1798-VIII за результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді.

Згідно із частинами першою, третьою та десятою статті 51 Закону № 1798-VIII право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення.

Скарга на рішення Дисциплінарної палати може бути подана виключно до ВРП.

За результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати ВРП має право:

1) скасувати повністю рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та закрити дисциплінарне провадження;

2) скасувати частково рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;

3) скасувати повністю або частково рішення Дисциплінарної палати про відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;

4) змінити рішення Дисциплінарної палати, застосувавши інший вид дисциплінарного стягнення;

5) залишити рішення Дисциплінарної палати без змін.

На підставі частини другої статті 52 Закону № 1798-VIII право на оскарження до суду рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, має суддя, щодо якого було ухвалено відповідне рішення.

Частиною сьомою статті 266 КАС України визначено, що на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду.

Наведені вище положення Закону № 1798-VIII та частини сьомої статті 266 КАС України узгоджуються з пунктом 77 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів (далі - КРЄС) щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, в якому, серед іншого, зазначено, що організація дисциплінарного розгляду в кожній країні повинна бути такою, що дозволяє подання апеляції на рішення первинного дисциплінарного органу (відомства або суду) до суду.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;

3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону;

4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

У пункті 123 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою Суду навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов'язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції» (див. пункт 29 рішення у справі «Альбер і Ле Конт проти Бельгії» та пункт 42 рішення від 14 листопада 2006 року у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства», заява № 60860/00). У межах скарги за статтею 6 Конвенції для того, щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі чинники, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, в який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (див. пункти 44-47 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайян проти Сполученого Королівства» та пункт 43 згаданого рішення у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства»).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Ураховуючи висновки ЄСПЛ та положення Конвенції, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне повно та всебічно перевірити оскаржуване рішення ВРП, у тому числі на предмет його відповідності вимогам статті 52 Закону № 1798-VIII.

Статтею 18 Закону № 1798-VIII визначено, що ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п'ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.

Згідно з положеннями частин другої, п'ятої та шостої статті 30 Закону № 1798-VIII засідання ВРП у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП.

Особа, питання щодо якої має розглядатися ВРП, повідомляється про такий розгляд не пізніш як за десять календарних днів до дня засідання, крім випадків, якщо законом не вимагається участь такої особи в засіданні, а також якщо інше не визначено цим Законом.

Особа вважається належним чином повідомленою, якщо повідомлення направлене на адресу її місця проживання чи перебування або на адресу суду чи прокуратури, де така особа обіймає посаду, а за неможливості такого направлення - розміщене на офіційному веб-сайті ВРП.

На підставі абзацу другого частини третьої статті 56 Закону № 1798-VIII суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання ВРП у порядку, визначеному цим Законом. Неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

Як слідує з матеріалів справи, на засіданні ВРП 01 лютого 2018 року були присутні 12 членів ВРП, з яких за результатами голосування «за» проголосувало 8, «проти» - 4, «не брали участі в голосуванні» - 0. Із ксерокопії оскаржуваного рішення ВРП убачається, що воно підписане всіма її членами, які брали участь у його ухваленні.

Отже, рішення прийнято повноважним складом ВРП, при цьому ОСОБА_4 у своїй скарзі цей факт під сумнів не ставить.

Крім того, з копії матеріалів дисциплінарної справи № 3704/0/6-17 убачається, що 19 січня 2018 року на офіційному веб-сайті ВРП було розміщено повідомлення про розгляд 01 лютого 2018 року о 10 годині скарги ОСОБА_4 на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 29 листопада 2017 року № 3851/3дп/15-17, а листом секретаріату ВРП від 22 січня 2018 року № 1788/0/9-18 цю інформацію направлено на робочу адресу судді.

Вказані обставини підтверджуються витягом з протоколу засідання ВРП від 01 лютого 2018 року, в якому зазначено, що на засіданні ВРП присутня суддя Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_4

Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність визначених пунктами 1-3 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII підстав для скасування оскаржуваного рішення ВРП.

Оцінюючи рішення ВРП від 01 лютого 2018 року № 290/0/15-18 щодо наявності у ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких відповідач дійшов відповідних висновків, Велика Палата Верховного Суду вважає, що визначальним критерієм правомірності оскаржуваного рішення ВРП є встановлення дисциплінарним органом обставин, що свідчать про наявність у діях судді ознак істотного дисциплінарного проступку.

Так, матеріалами справи установлено, що в межах ВП № 47948012 Дарницький РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві виконував рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 квітня 2015 року у цивільній справі № 753/14070/14-ц (провадження № 2/753/460/15) про зобов'язання ОСОБА_5, ОСОБА_8 не чинити перешкод ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_10 у користуванні житловим приміщенням та їх вселенню.

10 березня 2017 року у ВП № 47948012 начальник Дарницького РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Заєць А. М. виніс постанову про утворення виконавчої групи щодо примусового виконання рішення суду в зазначеній справі.

Не погодившись із цією постановою, ОСОБА_5 в порядку адміністративного судочинства звернувся до Дарницького районного суду міста Києва зі скаргою (справа № 753/4921/17, провадження № 2-а/753/281/17).

Суддя Дарницького районного суду міста Києва Цимбал І. К. ухвалою від 22 березня 2017 року, яка набрала законної сили, відмовила у відкритті провадження в зазначеній справі, оскільки вона підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

16 березня 2017 року ОСОБА_5 також звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з аналогічною скаргою на постанову від 10 березня 2017 року у ВП № 47948012 в порядку цивільного судочинства (справа № 753/4920/17, провадження № 4-с/753/190/17).

Відповідно до статті 383 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час постановлення суддею ОСОБА_4 ухвали), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Ухвалою від 20 березня 2017 року суддя Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_4 відкрила провадження у справі за скаргою ОСОБА_5 та призначила справу до розгляду на 03 квітня 2017 року.

У судовому засіданні 03 квітня 2017 року суддею ОСОБА_4. поставлено на обговорення питання щодо закриття провадження у справі, оскільки вимоги ОСОБА_5 мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

За змістом пункту 1 частини першої статті 205 та частини третьої статті 206 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Скаржник ОСОБА_5 виступив проти закриття провадження у справі, пояснивши суду, що аналогічну скаргу він подав також до суду загальної юрисдикції в порядку адміністративного судочинства, де суддею Дарницького районного суду міста Києва Цимбал І. К. у відкритті провадження відмовлено з тих підстав, що заявлені у скарзі вимоги підлягають розгляду в порядку саме цивільного судочинства.

Суддя Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_4, будучи обізнаною з ухвалою судді Цимбал І. К. від 22 березня 2017 року, 03 квітня 2017 року закрила провадження у справі за скаргою ОСОБА_5, мотивувавши свою ухвалу тим, що така скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суддя ОСОБА_4 зробила посилання на постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» у редакції до 21 травня 2012 року (далі - постанова Пленуму ВАСУ) та на постанови Верховного Суду України у справах № 6-745цс15, 6-1737цс15, 6-1965цс15.

ОСОБА_5 оскаржив в апеляційному порядку ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року.

Ухвалою від 01 червня 2017 року Апеляційний суд міста Києва скасував ухвалу суду першої інстанції, а справу направив до Дарницького районного суду міста Києва для продовження розгляду. Таке рішення суд апеляційної інстанції мотивував тим, що ОСОБА_5 звернувся до суду з приводу оскарження рішення посадової особи органу державної виконавчої служби, прийнятого під час виконання судового рішення у цивільній справі. Для цього законодавством установлено чіткий порядок оскарження таких рішень, а саме за нормами цивільного судочинства за процедурою, визначеною в розділі VІІ ЦПК України, тому суд першої інстанції неправильно визначився з правовою природою відносин, що є предметом розгляду в межах цієї справи, помилково застосував положення пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України та закрив провадження у справі.

За нормами статті 213 ЦПК України рішення суду повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд ураховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України (стаття 214 цього Кодексу).

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції під головуванням судді ОСОБА_4 зробив посилання на постанову Пленуму ВАСУ, в якій зазначено, що всі справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) з метою виконання зведеного виконавчого провадження, в якому об'єднано виконавчі провадження щодо виконання рішень судів різних юрисдикцій та/чи рішень інших органів (посадових осіб), належать до юрисдикції адміністративних судів, навіть якщо у зведеному виконавчому провадженні відсутнє виконавче провадження з примусового виконання рішення адміністративного суду (пункт 3 у редакції, що діяла до 21 травня 2012 року).

Отже, суддя ОСОБА_4 не врахувала, що виключно в порядку адміністративного судочинства здійснюється розгляд лише тих спорів, які стосуються виконання зведеного виконавчого провадження, про що і йдеться в постанові Пленуму ВАСУ. Таким чином, в ухвалі від 03 квітня 2017 року суддя ОСОБА_4 дійшла протилежного висновку, ніж зазначений у вказаних рекомендаціях Пленуму ВАСУ.

Разом з тим у пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» зазначено, що «оскільки прийняття органами Державної виконавчої служби України, її посадовими особами будь-яких рішень (постанов тощо) в процесі здійснення виконання судових рішень, ухвалених за правилами цивільного судочинства, у розумінні статті 383 ЦПК України є діями цих органів та осіб, то відповідні рішення також підлягають оскарженню в порядку цивільного судочинства».

Окрім того в ухвалі про закриття провадження у справі суд першої інстанції під головуванням судді ОСОБА_4 зробив посилання на практику Верховного Суду України у справах № 6-745цс15, 6-1737цс15, 6-1965цс15, проте правові висновки в цих справах стосуються основних принципів розмежування господарської та цивільної юрисдикції при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин.

Натомість судова практика з питання щодо підвідомчості спорів, що виникають під час виконання судових рішень у цивільних справах, висвітлена, зокрема у постановах Верховного Суду України за 2015 та 2016 роки у справах № 6-3077цс15, 21-278а15, 21-3404а15, 32-318а16.

Отже, при постановленні ухвали про закриття провадження у справі за скаргою ОСОБА_5 суддя ОСОБА_4:

- не врахувала положення статей 206 ЦПК України та 109 КАС України про неможливість повторного звернення до суду з позовом між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав з огляду на ухвалу судді Цимбал І. К. від 22 березня 2017 року;

- послалась на правову позицію постанови Пленуму ВАСУ про те, що виключно в порядку адміністративного судочинства здійснюється розгляд лише тих спорів, які стосуються виконання зведеного виконавчого провадження, але дійшла протилежного висновку;

- зазначила висновки Верховного Суду України, які висвітлюють питання підвідомчості спорів, що виникають з кредитних правовідносин;

- не спростувала право ОСОБА_5 на звернення до суду із заявленими вимогами в порядку статті 383 ЦПК України.

У пункті 3 Висновку № 11 (2008) КРЄС щодо якості судових рішень зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

У пункті 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

ВеликаПалата Верховного Суду вважає правильним висновок ВРП про те, що при постановленні ухвали від 03 квітня 2017 року про закриття провадження у справі за скаргою ОСОБА_5 внаслідок грубої недбалості суддя Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_4 допустила істотне порушення норм процесуального права, що призвело до незаконної відмови в доступі до правосуддя.

Статтею 55 КонституціїУкраїни кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

В оскаржуваному рішенні ВРП обґрунтовано зазначила, що, здійснюючи правосуддя, суддя, безумовно, має право на власне тлумачення закону, у тому числі й таке, що відрізняється від загальноприйнятого. Таке тлумачення повинне бути добросовісним. Однак, дії судді ОСОБА_4 такими вважатися не можуть, оскільки і в ухвалі про закриття провадження, і в письмових поясненнях вона не лише не обґрунтовує власного розуміння відповідних положень процесуального законодавства, але й неправильно посилається на ці положення.

У Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухваленій 17 листопада 2010 року (далі - Рекомендація КМРЄ), зазначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для відповідальності судді, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункти 66, 68).

Жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за винесені ним судові рішення, окрім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону (пункт 22 Декларації щодо принципів незалежності судової влади, прийнятої Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи 14 жовтня 2015 року).

При цьому Велика Палата Верховного Суду вважає, що ВРП та її Третя Дисциплінарна палата перевіряли дії судді на предмет виконання своїх службових обов'язків, покладених на неї Конституцією України та цивільним процесуальним законом, що не виходить за межі повноважень дисциплінарного органу.

Відповідно до частини сьомої статті 56 Закону № 1402-VIII суддя зобов'язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; систематично розвивати професійні навички (уміння), підтримувати свою кваліфікацію на належному рівні, необхідному для виконання повноважень у суді, де він обіймає посаду.

У своєму рішенні Третя Дисциплінарна палата ВРП правильно зазначила, що при належному ставленні до виконання своїх обов'язків суддя ОСОБА_4 повинна була орієнтуватися в основних засадах, що регламентують юрисдикцію загальних судів, чітко розуміти вимоги закону щодо змісту скарги та підстав для закриття провадження.

Виходячи із зазначених правових норм та з огляду на правову позицію ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок ВРП про те, що внаслідок недбалого ставлення до виконання посадових обов'язків суддя Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_4 під час розгляду справи № 753/4920/17 допустила істотне порушення норм процесуального права та незаконно відмовила ОСОБА_5 у доступі до правосуддя, що є порушенням статті 6 Конвенції.

Згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстави умисної або внаслідок недбалості незаконної відмови в доступі до правосуддя (в тому числі незаконної відмови в розгляді по суті позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги тощо) або іншого істотного порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов'язків або призвело до порушення правил щодо юрисдикції або складу суду.

На підставі підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII безпідставне закриття провадження у справі судом першої інстанції внаслідок недбалості судді є незаконною відмовою в розгляді по суті позовної заяви, а отже, і незаконною відмовою в доступі до правосуддя, незважаючи на наявність у особи права оскарження рішення суду першої інстанції до апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 109 Закону № 1402-VIII до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: 1) попередження; 2) догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; 3) суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; 4) подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; 5) подання про переведення судді до суду нижчого рівня; 6) подання про звільнення судді з посади.

Під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховується характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності (частина друга статті 109).

Відповідач та його дисциплінарний орган не порушили наведених вище положень частини другої статті 109 Закону № 1402-VIII під час обрання для ОСОБА_4 виду дисциплінарного стягнення. При цьому, взявши до уваги позитивну характеристику судді та відсутність дисциплінарних стягнень, а також багаторічний досвід роботи на посаді судді, ВРП та її дисциплінарний орган дійшли висновку про застосування до судді попередження, тобто найбільш м'якого виду дисциплінарного стягнення.

Ураховуючи те, що оскаржуване рішення ВРП прийняла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, діяла обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, пропорційно, з урахуванням права судді на участь у процесі прийняття рішення, а також своєчасно, тобто протягом розумного строку, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_4 щодо скасування рішення ВРП від 01 лютого 2018 року № 290/0/15-18 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 листопада 2017 року № 3851/3дп/15-17 про притягнення судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності».

При цьому дії та рішення відповідача та його дисциплінарного органу не характеризуються недоліками, які б могли поставити під сумнів принципи незалежності та неупередженості, як це було встановлено ЄСПЛ в рішеннях у справах «Олександр Волков проти України» (пункти 109-131) і «Куликов та інші проти України» (пункти 135-137), а подальший перегляд справи Великою Палатою Верхового Суду з урахуванням усіх ключових аргументів ОСОБА_4 гарантує відсутність впливу будь-яких недоліків на результат дисциплінарного провадження.

Керуючись статтями 266, 344, 350, 355, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Скаргу ОСОБА_4 на рішення Вищої ради правосуддя від 01 лютого 2018 року № 290/0/15-18, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 29 листопада 2017 року № 3851/3дп/15-17, залишити без задоволення.

2. Рішення Вищої ради правосуддя від 01 лютого 2018 року № 290/0/15-18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Князєв

Суддя-доповідач О. С. Золотніков

Судді: Н. О. Антонюк О. Б. Прокопенко

С. В. Бакуліна Л. І. Рогач

В. В. Британчук І. В. Саприкіна

Д. А. Гудима О. М. Ситнік

О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич

Л. М. Лобойко О. Г. Яновська

Н. П. Лященко