Справа № 320/6501/18
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2018-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову в забезпеченні позову

06 грудня 2018 року 320/6501/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Балаклицький А.І., розглянувши у м. Києві заяву про забезпечення позову за заявою ОСОБА_1 до осіб, які можуть отримати статус учасника справи приватного виконавця виконавчого округу Київської області ОСОБА_2, Акціонерного товариства "Укрсоцбанк",

в с т а н о в и в:

05 грудня 2018 року до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із заявою про забезпечення позову до пред'явлення адміністративного позову шляхом:

- заборонити у порядку п. 4 ч. 1 ст. 151 КАС України Управлінню інформаційно-аналітичної підтримки ГУ НП в Київській області вчиняти дії, направленні на виконання постанови приватного виконавця ОСОБА_2 про розшук майна боржника від 08.11.2018 ВП №57401398 та здійснювати інші заходи, передбачені Постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 17.12.2008 №1102 про затвердження порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках;

- зобовязати приватного виконавця виконавчого округу Київської області ОСОБА_2 зупинити виконавче провадження, про що винести відповідну постанову про зупинення виконавчого провадження ВП №57401398, яке відкрито приватним виконавцем ОСОБА_2 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №5018 та вчинений 19 вересня 2018 року;

- зупинити дію постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.10.2018 ВП №57401398, прийняту приватним виконавцем виконавчого округу Київської області ОСОБА_2 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, вчиненого 19.09.2018 за реєстровим номером №5018;

- зупинити дію постанови від 31.10.2018, прийняту приватним виконавцем про арешт коштів боржника ВП №57401398, що містяться на рахунках вказаних у відповіді № від 10.10.2018 та всіх інших відкритих рахунках в АТ "Укрсоцбанк" та Київському ГРУ ПАТ КБ "Приватбанк";

- зупинити стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку, яке проводиться у виконавчому провадженні ВП №57401398, яке відкрито приватним виконавцем ОСОБА_2 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №5018 та вчинений 19 вересня 2018 року.

В обґрунтування доводів вказаної заяви заявник зазначив, що 21.11.2018 йому стало відомо про відкриття приватним виконавцем виконавчого округу Київської області ОСОБА_2 виконавчого провадження ВП №57401398 від 10.10.2018 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, вчиненого 19.09.2018 за реєстровим номером №5018, та про звернення стягнення на рухоме та нерухоме майно, оскільки в рамках даного виконавчого провадження приватним виконавцем ОСОБА_2 були прийняті постанови про арешт майна боржника від 10.10.2018, про арешт коштів боржника від 31.10.2018 та про розшук майна боржника від 08.11.2018, згідно з якими було накладено арешт на все рухоме та нерухоме його майно, накладено арешт на його грошові кошти, що містяться на рахунках Київського ГРУ ПАТ КБ "Приватбанк" та всіх інших відкритих рахунках, та оголошено в розшук транспортний засіб, що йому належить.

При цьому, заявник зазначив, що підставою для вжиття наведених заходів примусового стягнення у відношенні його рухомого та нерухомого майна є виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №5018, який, на його думку, вчинено з порушенням частини 2 статті 87 Закону України від 02.09.1993 №3425-ХІІ "Про нотаріат", постанови Кабінету ОСОБА_3 України від 29.06.1999 №1172 та прийнятий всупереч постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14, що набрала законної сили.

Водночас, оскільки на думку заявника, оскарження в судовому порядку постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.10.2018 ВП №57401398 та інших постанов, прийнятих в даному виконавчому провадженні, не зупиняє їх дії та враховуючи, що на даний час можуть вчинятись дії щодо розшуку та вилучення його транспортного засобу, списання коштів з його рахунків, що матиме наслідком протиправного вилучення з його володіння та користування майна на підставі виконавчого документа, який має очевидні ознаки його протиправності, як по суті, так і по формі, ОСОБА_1 вважає, що в разі невжиття заходів забезпечення позову буде завдано шкоду його законним правам та інтересам.

Крім того, заявник зазначив, що захід, який він просить застосувати, необхідний саме для забезпечення ефективного захисту його майнових прав від подальшого вжиття заходів примусового виконання очевидно протиправного рішення, оскільки у разі невжиття заходів забезпечення позову він нестиме тягар істотного ускладнення та навіть неможливості повернення становища, яке існувало до порушення його прав, буде вимушений звертатись з позовами до третіх осіб, які можуть зберігати чи вже реально володіти його майном, на яке буде звернуто стягнення. Так само, він буде змушений вживати заходів із відшкодовування завданих йому збитків, внаслідок виконання очевидно протиправного рішення, витрачати кошти та час, необхідні для доведення у суді розміру заподіяних збитків і притягнення винних осіб до відповідальності.

Отже, на думку заявника, невжиття заходів забезпечення істотно ускладнить розгляд спору і зробить неможливим відновлення порушених прав власності.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд дійшов висновку, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності субєкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з вимогами частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

При цьому, частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України передбачений вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Частиною 1 статті 152 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

З аналізу наведеної норми вбачається, що обовязковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі й з зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи та обовязковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими повязується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому, ознаки протиправності повинні бути повязані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

У свою чергу, відповідно до вимог пункту 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 06.03.2008 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень. Суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Суд зауважує, що принцип рівності сторін - один із складників концепції справедливого судового розгляду та передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення ЄСПЛ, серед інших рішень та mutatis mutandis, "Кресс проти Франції" (Kress v. France), [GC], № 39594/98, п. 72, ECHR 2001-VI; "Ф.С.Б. проти Італії" (F.C.B. v. Italy) від 28 серпня 1991 року, Серія A № 208-B, п. 33; "Т. проти Італії" (Т. v. Italy) від 12 жовтня 1992 року, Серія A № 245-C, п. 26; та "Кайя проти Австрії" (Kaya v. Austria), № 54698/00, п. 28, від 8 червня 2006 року).

Згідно Рекомендації N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом ОСОБА_3 Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов'язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Таким чином, з наведеного вбачається, що суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані заявником для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, позов слід забезпечити саме у такий спосіб, про який просить позивач, а не якимось менш обмежувальним у правах способом для відповідача, такий спосіб є співмірним обсягу позовних вимог, позивач має легітимну мету забезпечити саме захист своїх прав та інтересів від неправомірних дій відповідача, а не завдати шкоди правам та інтересам відповідача.

Крім того, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Суд також зазначає, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Водночас, як вбачається зі змісту заяви забезпечення позову та доданих до неї документів, позивач дізнався про порушення своїх прав 21 листопада 2018 року. Разом з цим, жодних доказів на підтвердження звернення до суду про оскарження рішень приватного виконавця, зокрема, постанов про відкриття виконавчого провадження від 10.10.2018 ВП №57401398, про арешт майна боржника від 10.10.2018, про арешт коштів боржника від 31.10.2018 та про розшук майна боржника від 08.11.2018, заявник до суду не надав.

Суд звертає увагу, що у даному випадку така обов'язкова умова для забезпечення адміністративного позову, як "наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення", може бути виявлена судом тільки на підставі з'ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв'язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Тобто, на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення, зокрема, постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.10.2018 ВП №57401398, а також інших постанов, прийнятих в даному виконавчому провадженні.

Крім того, встановлення ознак протиправності оскаржуваного рішення є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, враховуючи предмет позову, що є неприпустимим на даній стадії судового процесу.

Суд також наголошує, що відповідно до приписів чинного законодавства, у випадку звернення сторони з вимогою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення із такою вимогою. З цією метою обовязковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими повязується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Водночас, як встановлено судом, позивачем не наведено та не надано жодних доказів існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення у адміністративній справі (яка на даний час навіть не існує).

При цьому, приписами частини 3 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення субєкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обовязку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.

Як вбачається зі змісту прохальної частини заяви про забезпечення позову, заявник просить суд зупинити дію рішень приватного виконавця, які на даний час не є предметом оскарження в адміністративній справі, а також заборони вчиняти дії, що випливають з такого рішення, що з урахуванням наведеної норми є неприпустимим.

Вживаючи заходів забезпечення позову у вказані заявником способи до вирішення справи по суті (до встановлення протиправності або правомірності прийняття оскаржуваних рішень), суд фактично усуне всі наслідки, які на його підставі були застосовані до позивача, що у даному випадку є неприпустимим, оскільки порушує принцип рівності сторін, регламентований статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з цим, суд враховує, що застосування такого заходу зупинення дії рішень приватного виконавця, які на даний час не є предметом оскарження в адміністративній справі суперечить сутності та змісту зазначеного рішення, а також меті, з якою його було прийнято.

Крім того, суд також зауважує, що у даному випадку є неможливим також оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивач не довів необхідність вжиття відповідних заходів з урахуванням приписів частини 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому у суду відсутні законні підстави для ухвалення судового рішення про забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачем.

Таким чином, судом встановлено, що заява про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 150-154, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Копію ухвали видати (надіслати) заявнику.

Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом пятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Балаклицький А. І.