Справа № 810/1088/17
Суддя: Ісаєнко Юлія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/1088/17 Суддя (судді) першої інстанції: Басай О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Мельничука В.П., Земляної Г.В.,

за участю:

секретаря Левченка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.09.2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення заробітної плати та інших виплат.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04.09.201 позов задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 : компенсацію добових витрат у розмірі 1230,00 грн.; одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 76125,00 грн.; середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 68512,50 грн.; грошову компенсацію за недоотримане речове майно у розмірі 9490,90 грн.; суму індексації грошового забезпечення за період з листопада 2016 року по червень 2017 року в розмірі 16934,07 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтом подано апеляційну скаргу з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апелянта зокрема, обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не було враховано всіх доводів відповідача при розгляді справи, та не досліджено факт наявності права позивача на зазначені виплати. З огляду на вказане, апелянт вказав на неналежну правову оцінку обставин справи судом першої інстанції.

Представники апелянта в судовому засіданні наполягали на задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просили скасувати, а в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, згідно з витягом із наказу командувача Національної гвардії України від 06.05.2016 №67о/с та розпорядженням начальника Північного Київського територіального управління від 10.05.2016 №1/21-3159 ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу, уклавши контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб офіцерського складу. Контракт було укладено на п`ять років з 06.05.2016 року. Відповідно призначений офіцером (старшим інструктором) групи підготовки снайперів відділення з підготовки снайперів, з присвоєнням в порядку переатестації військового звання осіб офіцерського складу "майор".

На підставі витягу із наказу Військової частини від 11.05.2016 № 100, ОСОБА_1 був зарахований в списки особового складу військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України та на всі види забезпечення, і приступив до виконання обов`язків за посадою з 11.05.2016.

Відповідно до витягу із наказу командувача НГУ від 01.11.2016 № 171о/с позивач був звільнений з військової служби достроково в запас Збройних сил України, на підставі п. "Г" ч. 6, ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

На підставі витягу із наказу командира Військової частини від 08.11.2016 №233, позивач був виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років на військовій службі станом на 08.11.2016 складала: 20 років 11 місяців 06 днів - час служби в календарному обчисленні, 26 років 05 місяців 22 дні - час служби в пільговому обчисленні.

Згідно з довідкою Військової частини від 21.06.2017 №265, грошове забезпечення ОСОБА_1 за листопад 2016 року складає 33,33 грн., нараховане за звання.

Позивач зазначив, що після видання наказу Військової частини від 08.11.2016 №233 з ним не проведено у відповідності до вимог законодавства розрахунок при звільненні, а тому, звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позовні вимоги в частині є обґрунтованими, а не проведення розрахунку з позивачем при звільненні, та не виплата: компенсації добових витрат, одноразової грошової допомоги при звільненні, середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за недоотримане речове майно, індексації грошового забезпечення є необґрунтованими.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 4 Закону України "Про Національну гвардію України" визначено, що Національна гвардія України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

В частині вимог позивача про стягнення компенсації добових витрат у розмірі 1230,00 грн., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, в період з червня по вересень 2016 року позивач вибував у службові відрядження в інший населений пункт, для несення служби на охоронюваних об`єктах. На вказані відрядження командиром Військової частини видавались відповідні накази: від 16.06.2016 №127, від 30.06.2016 №136, від 13.07.2016 №146, 17.08.2016 №173, 14.09.2016 №193. В подальшому підрозділом стройової служби військової частини № НОМЕР_1 НГУ виписувались відповідні відрядні посвідчення на ім`я ОСОБА_1 , які він здавав при поверненні.

Доводи апелянта, зокрема обґрунтовані тим, що позивачем не доведено факту звернення з рапортом до керівництва Військової частини про їх виплату, а також оскільки перебування військовослужбовця у відрядженні не зобов`язує роботодавця виплачувати добові витрати.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2011 року №98 "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" (далі - Постанова №98) затверджено суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1.

Разом з тим, пункт 15 розділу 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон Затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17.03.2011, №362), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 березня 2011 року за №410/19148, (далі - Інструкція №59) регламентує, що окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98.

Суд першої інстанції зазначив, що невиплата добових витрат можлива тільки за умови відсутності наказу про відрядження, в той час як такі накази були.

В той же час, колегія суддів враховує й те, що позивач не звертався з відповідним рапортом до відповідача, та не ставив питання про відшкодування добових витрат, а відтак у відповідача були відсутні підстави для відшкодування таких витрат. Вказаного ОСОБА_1 у встановленому порядку не спростовано.

Крім того, матеріали справи містять довідку ВЧ 3027 № 13 від 03.04.2017 про те, що під час несення служби по охороні ТЕС в м. Українка, куди направлявся у відрядження позивач, рапортів про відмову від харчування за рахунок держави від ОСОБА_1 не надходило.

За даних обставин, обґрунтованими є доводи апелянта про відсутність підстав для компенсації добових витрат позивачу.

Щодо позовної вимоги про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 76125,00 грн., суд зазначає таке.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Так, на підставі витягу із наказу командира Військової частини від 08.11.2016 №233, позивач був виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років на військовій службі станом на 08.11.2016 складала: 20 років 11 місяців 06 днів - час служби в календарному обчисленні, 26 років 05 місяців 22 дні - час служби в пільговому обчисленні.

Відповідно до довідки Військової частини від 21.06.2017 №265, грошове забезпечення ОСОБА_1 за листопад 2016 року складає 33,33 грн., нараховане за звання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що період перебування позивача на службі у ВЧ НОМЕР_1 становив з 11.05.2016 по 08.11.2016, що підтверджується відповідними наказами командира військової частини по особовому складу.

Згідно з пунктом 1.2 Розділу І Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 04.07.2014№638 "Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам" (далі - Інструкція №638), грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями, додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців установлюються відповідно до чинного законодавства.

Водночас, відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», одноразова грошова допомога передбачена цим пунктом, не виплачується.

Суд апеляційної інстанції вказує, що даними положеннями також передбачено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

При звільненні з лав Національної поліції України ОСОБА_1 мав стаж служби понад 20 календарних років та, з огляду на стаж, набув право на отримання одноразової грошової допомоги. Однак, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 був звільнений за службовою невідповідністю, відповідно до абзацу шостого пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» одноразова грошова допомога йому не виплачувалася.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 не набув права для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з дня останнього зарахування на військову службу, тобто за період з 11.05.2016 по 08.11.2016.

В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку у розмірі 68512,00 грн., то колегія суддів виходить з такого.

Так, згідно з пунктом 1.7. Розділу І Інструкції №638, грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачене йому або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років із дня виникнення права на їх отримання.

В той же час, на дату звільнення позивач відповідно до наказу Командира ВЧ НОМЕР_1 від 08.11.2016 № 233, згідно з довідкою військової частини від 21.06.2017 № 265, заборгованість з грошового забезпечення ОСОБА_1 за листопад 2016 року складає 33,33 грн.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" серед іншого зазначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Відтак, апелянт вірно вказав, що посилання позивача на ст. 116, 117 КЗпП України є помилковими, позаяк ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах України, та у трудових відносинах не знаходився, що врегульовано спеціальним законодавством. А отже зазначені вимоги про стягнення середнього заробітку є необґрунтованими.

Щодо позовної вимоги про стягнення грошової компенсації за недоотримане речове майно у розмірі 9490,90 грн., то відповідно до статті 9-1 Закону України " Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, пункт 2 постанови КМУ від 16 березня 2016 №178 "Про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно" (далі - Постанова №178) передбачає, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки, що є виключним переліком осіб.

Пунктом 3 Постанови № 178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, яке наступає у разі звільнення з військової служби.

Відповідно до пункту 4 Постанови № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Суд першої інстанції вказав, що заяву з приводу зазначених обставин позивач направив до Військової частини ще 07.03.2016, що підтверджується відповідною квитанцією. Водночас, в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем такої заяви, а тому Військовою частиною НОМЕР_1 не було порушено право позивача на отримання грошової компенсації замість не отриманого речового майна, оскільки позивачем не було дотримано порядок подачі рапорту, який передбачений пунктом 4 Порядку№178, а тому позовні вимоги у даній частині до Військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягають, з огляду на передчасність таких вимог та відсутності доказів відмови відповідача щодо проведення такої виплати.

Щодо вимоги про стягнення індексу інфляції 10,9 відсотка за період з листопада 2016 року по червень 2017 року на суму позовних вимог у розмірі 17763,00 грн., то колегія суддів приходить до висновку, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про стягнення сум грошового забезпечення.

Відповідно до ст.ст. 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. На виконання зазначених положень, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, належно обґрунтував свою правову позицію та у встановленому порядку довів правомірність своїх дій та рішень при проведенні розрахунку з позивачем.

Колегія суддів також зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За змістом частини першої статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.09.2017 скасувати, та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Постанову у повному обсязі складено 03.12.2018)

Головуючий суддя Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя В.П. Мельничук