Справа № 9901/809/18
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

04 грудня 2018 року

Київ

справа №9901/809/18

адміністративне провадження №П/9901/809/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Бевзенка В.М., Білоуса О.В., Данилевич Н.А., Шарапи В.М.,

за участі:

секретаря судового засідання Вітковської К.М.,

представника позивача Ясинецького О.А., представника відповідача Гуцала Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Громадської організації «Ініціативи майбутнього» до Президента України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

встановив:

10 жовтня 2018 року Громадська організація «Ініціативи майбутнього» (далі - позивач, ГО «Ініціативи майбутнього») звернулася до Верховного Суду як до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Президента України, в якому, з урахуванням заяви від 24 жовтня 2018 року про уточнення позову, просить:

1) зобов'язати Президента України оприлюднити на своєму офіційному веб-сайті інформацію щодо початку розгляду електронної петиції ГО «Ініціативи майбутнього» під назвою «Петиція до Президента України про внесення ПАТ «Альфа Банк» та групи компаній «АІС» до переліку юридичних та фізичних осіб, щодо яких було застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи, і зняття з ОСОБА_4 недоторканності» відповідно до вимог законодавства України;

2) визнати неправомірною бездіяльність Президента України щодо нерозгляду електронної петиції ГО «Ініціативи майбутнього» під назвою «Петиція до Президента України про внесення ПАТ «Альфа Банк» та групи компаній «АІС» до переліку юридичних та фізичних осіб, щодо яких було застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи, і зняття з ОСОБА_4 недоторканності»;

3) зобов'язати Президента України вчинити дії щодо розгляду електронної петиції ГО «Ініціативи майбутнього» під назвою «Петиція до Президента України про внесення ПАТ «Альфа Банк» та групи компаній «АІС» до переліку юридичних та фізичних осіб, щодо яких було застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи, і зняття з ОСОБА_4 недоторканності» відповідно до вимог законодавства України.

Позивач вважає, що Президентом України допущено неправомірну бездіяльність щодо неоприлюднення та нерозгляду електронної петиції ГО «Ініціативи майбутнього», оскільки зазначену петицію підтримало 25412 підписів громадян, що, відповідно до частини одинадцятої статті 23-1 Закону України «Про звернення громадян», є обов'язковою підставою для оприлюднення та розгляду. Також вважає необґрунтованим посилання відповідача, як на відмову оприлюднити петицію, на те, що порушені у петиції питання врегульовуються кримінальним процесуальним законодавством, оскільки таке твердження не відповідає дійсності, і встановлення таких фактів знаходиться поза межами компетенції відповідача. Зазначає, що електронна петиція містить виключно законні вимоги до Президента України, які можуть бути предметом звернення громадян, і таке звернення є єдиним можливим способом притягнення до відповідальності винних осіб, про який йде мова у зверненні.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позову ГО «Ініціативи майбутнього» у зв'язку з його необґрунтованістю. Зазначає, що електронна петиція містить твердження, які можуть бути розцінені як посягання на права й свободи, честь і гідність осіб, про яких у ній йдеться, а сама петиція стосується питань, порядок розгляду і вирішення яких врегульовано, зокрема кримінальним процесуальним законодавством (щодо притягнення народного депутата до кримінальної відповідальності). З цих підстав Адміністрацією Президента було прийнято рішення про неможливість публікації петиції ГО «Ініціативи майбутнього». Також стверджує, що позивачем у цій справі є ГО «Ініціативи майбутнього», тоді як автором (ініціатором) петиції є ОСОБА_6, з огляду на що вважає права позивача не порушеними.

У відповіді на відзив представник позивача не погоджується з доводами відповідача щодо законності його дій у спірних правовідносинах та додатково зазначає, що народним депутатам України гарантується депутатська недоторканність, що унеможливлює їх притягнення до кримінальної відповідальності. Тобто, порушені у петиції питання не врегульовуються кримінальним процесуальним законодавством, натомість, їх вирішення можливе за участі Президента України. Також наголошував на інших випадках оприлюднення таких, що стосуються прав, свобод та інтересів інших осіб, петицій на офіційному веб-сайті Президента України.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та в уточненнях до неї, просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов, та просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними докази, Суд встановив наступне.

29 травня 2018 року на веб-сайті ГО «Ініціативи майбутнього» керівником організації ОСОБА_6 було розміщено електронну петицію, адресовану Президентові України, про внесення ПАТ «Альфа Банк» та групи компаній «АІС» до переліку юридичних та фізичних осіб, щодо яких було застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи, і зняття з ОСОБА_4 недоторканності.

Оскільки вказану петицію підтримало 25412 осіб, 12 серпня 2018 року ГО «Ініціативи майбутнього» письмово звернулася до Президента України із вимогою оприлюднити на його офіційному веб-сайті інформацію про початок розгляду петиції та невідкладно розглянути її в порядку, передбаченому статтею 23-1 Закону України «Про звернення громадян».

Листом від 29 серпня 2018 року № 22/037040-26К за підписом керівника Приймальні Президента України позивачу відмовлено в оприлюдненні електронної петиції та роз'яснено, що особливості порядку притягнення народного депутата України до відповідальності визначаються Конституцією України, Регламентом Верховної Ради України та кримінальним процесуальним законодавством України. Розгляд питання щодо зняття депутатської недоторканності відноситься до компетенції Генеральної прокуратури України та Верховної Ради України. Крім того, позивачу повідомлено, що всупереч частині третій статті 23-1 Закону України «Про звернення громадян» петиція містить твердження, які можуть бути розцінені як посягання на честь і гідність зазначених у ній осіб та, відповідно, не підлягають оприлюдненню.

Водночас, ураховуючи важливий характер порушених у петиції питань, Приймальнею Президента України надіслано звернення ГО «Ініціативи майбутнього» для розгляду у частині питань, що належать до компетенції, до Генеральної прокуратури України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України та Апарату Ради національної безпеки і оборони України з проханням поінформувати про результати заявника.

Вважаючи, що відповідачем допущено бездіяльність щодо неоприлюднення на своєму офіційному веб-сайті інформації про початок розгляду електронної петиції ГО «Ініціативи майбутнього», та, відповідно, її нерозгляду Президентом України в установленому законом порядку, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 62 Основного Закону обумовлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Частиною першою статті 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів врегульовано Законом України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96).

Згідно зі статтею 1 Закону № 393/96 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до частини першої статті 3, частин першої та третьої статті 5 Закону №393/96 під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Згідно з частиною третьою статті 7 Закону № 393/96 якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обгрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Особливою формою колективного звернення громадян до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, органу місцевого самоврядування є електронна петиція, яка подається та розглядається в порядку, передбаченому статтею 23-1 цього Закону.

Згідно зі статтею 23-1 Закону № 393/96 громадяни можуть звернутися до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, органу місцевого самоврядування з електронними петиціями через офіційний веб-сайт органу, якому вона адресована, або веб-сайт громадського об'єднання, яке здійснює збір підписів на підтримку електронної петиції. В електронній петиції має бути викладено суть звернення, зазначено прізвище, ім'я, по батькові автора (ініціатора) електронної петиції, адресу електронної пошти. Відповідальність за зміст електронної петиції несе автор (ініціатор) електронної петиції.

Електронна петиція не може містити заклики до повалення конституційного ладу, порушення територіальної цілісності України, пропаганду війни, насильства, жорстокості, розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, заклики до вчинення терористичних актів, посягання на права і свободи людини.

Електронна петиція оприлюднюється на офіційному веб-сайті відповідно Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, органу місцевого самоврядування або на веб-сайті громадського об'єднання, яке здійснює збір підписів на підтримку електронних петицій, протягом двох робочих днів з дня надсилання її автором (ініціатором).

У разі невідповідності електронної петиції встановленим вимогам оприлюднення такої петиції не здійснюється, про що повідомляється автору (ініціатору) не пізніше строку, встановленого для оприлюднення.

Електронна петиція, адресована відповідно Президенту України, Верховній Раді України, Кабінету Міністрів України, розглядається у порядку, встановленому цією статтею, за умови збору на її підтримку не менш як 25000 підписів громадян протягом не більше трьох місяців з дня оприлюднення петиції.

Електронна петиція, збір підписів на підтримку якої здійснювався через веб-сайт громадського об'єднання і яка протягом установленого строку набрала необхідну кількість підписів на її підтримку, не пізніше наступного дня після набрання необхідної кількості підписів надсилається громадським об'єднанням органу, якому адресована петиція.

Інформація про початок розгляду електронної петиції, яка в установлений строк набрала необхідну кількість голосів на її підтримку, оприлюднюється на офіційному веб-сайті відповідно Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, відповідного органу місцевого самоврядування не пізніш як через три робочі дні після набрання необхідної кількості підписів на підтримку петиції, а в разі отримання електронної петиції від громадського об'єднання - не пізніш як через два робочі дні після отримання такої петиції.

Розгляд електронної петиції здійснюється невідкладно, але не пізніше десяти робочих днів з дня оприлюднення інформації про початок її розгляду.

Про підтримку або непідтримку електронної петиції, адресованої Президенту України, публічно оголошується на офіційному веб-сайті Президента України. У відповіді на електронну петицію повідомляється про результати розгляду порушених у ній питань із відповідним обґрунтуванням.

Порядок розгляду електронної петиції, адресованої Президентові України, затверджено Указом Президента України від 28 серпня 2015 року № 523/2015 (далі - Указ Президента України № 523/2015).

Відповідно до пунктів 2-4 Указу Президента України № 523/2015 розгляд електронної петиції здійснюється невідкладно, але не пізніше десяти робочих днів з дня оприлюднення інформації про початок її розгляду. Інформація про початок розгляду електронної петиції оприлюднюється Адміністрацією Президента України на веб-сайті Офіційного інтернет-представництва Президента України у спеціальному розділі з питань електронних петицій не пізніш як через три робочі дні після набрання необхідної кількості підписів на її підтримку, а в разі отримання електронної петиції від громадського об'єднання - не пізніш як через два робочі дні після отримання такої петиції.

Як вбачається зі змісту електронної петиції ГО «Ініціативи майбутнього», адресованої Президенту України, заявник, зокрема вказував, що у 2015 році Президентом України було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України, яким застосовано персональні спеціальні економічні санкції та інші обмежувальні заходи до низки юридичних та фізичних осіб, які діяли під «зовнішнім управлінням» Російської Федерації з метою отримання прибутку та виведення грошових коштів з бюджету України. Серед таких підприємств і ПАО «Альфа Банк», співвласники якого є громадянами Російської Федерації та сприяють незаконній діяльності останньої на території України. У 2013 році президентом ПАТ «Альфа Банк» (Україна) з грубим порушенням чинного законодавства підписано з одним із боржників банку - депутатом від партії «Відродження» ОСОБА_4 меморандум, внаслідок якого банк відступив борг компаніям, афілійованим з ОСОБА_4. Наведена також інформація щодо причетності ОСОБА_4 до двох жорстоких вбивств, скоєних з метою приховати незаконні дії останнього як контролера Корпорації «АІС», отримати незаконним шляхом грошові кошти та уникнути повернення кредиту. Грошові кошти, отримані в результаті таких дій, з відома та за погодженням ПАТ «Альфа Банк», використані ОСОБА_4 для розрахунків з ПАТ «Альфа Банк». Отже, за підсумками автора петиції, ПАО «Альфа Банк» є спонсором злочинної діяльності ОСОБА_4, однак останнього неможливо притягнути до кримінальної відповідальності з огляду на його депутатську недоторканність. Також у петиції йдеться про факти тиску ОСОБА_4 на діяльність окремих суддів та судів в цілому.

З огляду на викладені у петиції обставини, позивач просив Президента України невідкладно зняти депутатську недоторканність з депутата ОСОБА_4 та терміново ввести санкції щодо ПАТ «Альфа Банк» і групи компаній «АІС» шляхом заборони здійснення будь-якої діяльності на території України.

Аналізуючи викладені у зверненні позивача вимоги, колегія суддів Верховного Суду виходить з такого.

Основоположним принципом права, ключовою ідеєю якого є можливість вибору варіанту поведінки особою, є принцип свободи.

Під абсолютною свободою мається на увазі те, що воля кожної особи не може зазнавати посягань в залежності від волевиявлення інших осіб чи за наявності певних обставин.

Поняття «свобода» людини нероздільно пов'язане з поняттям «прав» людини, вони є взаємодоповнюючими елементами основ конституційного ладу в країні.

Іншим важливим принципом в системі правовідносин є так званий «принцип ліктя», згідно з яким свобода однієї людини закінчується там, де починається свобода іншого. За цим принципом людина вільна чинити на власний розсуд та відповідно до свого волевиявлення, однак якщо такі дії будуть приносити шкоду іншій особі, то вона повинна відмовитися від реалізації своїх інтересів.

Тобто, кожній людині гарантується захист її прав до тих пір, поки ці права не порушують прав інших осіб. У свою чергу завдання права полягає в тому, щоб свободу усіх ввести в розумні справедливі рамки.

Будучи членом суспільства, громадянином держави, людина приймає на себе певні зобов'язання, правила поведінки, так звані рамки дозволеного. Це закони, правила, закріплені на законодавчому рівні.

З наведеного вище Суд резюмує, що діяльність органів державної влади і посадових осіб має бути спрямована на створення умов для реалізації та захисту свободи людини. Держава встановлює певні вимоги, яким повинна відповідати діяльність кожної людини. Межею свободи будь-якої людини є свобода інших людей. При цьому принцип свободи деталізується у проголошених в конституції особистих правах і свободах людини та громадянина.

Окреслені вище правові принципи, які втілені в українському законодавстві, мають враховуватися і у тому випадку, коли людина, правосвідомий громадянин реалізовує своє право на звернення до органу державної влади, і коли метою таких дій є настання певних наслідків для третіх осіб.

Повертаючись до аналізу змісту петиції та її прийнятності в контексті Закону України «Про звернення громадян», Суд враховує, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України», законами України «Про засади запобігання і протидії корупції», «Про виконавче провадження» (стаття 12 Закону).

Так, відповідно до статей 1, 2 Кримінального процесуального кодексу України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі статтею 3 Кримінального кодексу України злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 11 Загальної декларації прав людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

В національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основоположних принципів справедливого судочинства відображено в статті 62 Конституції України.

Крім того, відповідно до статті 2 Кримінального кодексу України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зазначав у своїх рішеннях про те, що право на презумпцію невинуватості, закріплене у пункті 2 статті 6 Конвенції є одним з елементів справедливого судового розгляду кримінальної справи, який вимагається відповідно до пункту 1 цієї ж статті. Воно забороняє передчасне вираження самим судом думки про те, що «той, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення», є винним, до того, як це було доведено відповідно до закону самим судом (рішення від 25 березня 1983 року у справі «Мінеллі проти Швейцарії», п. 37), а також охоплює заяви інших державних посадових осіб щодо кримінального розслідування, які заохочують громадськість вважати підозрюваного винним і передують оцінці фактів компетентним судовим органом (рішення у справі «Аллен де Рібемонт проти Франції», п. 41; рішення від 10 жовтня 2000 року у справі «Дактарас проти Литви», пп. 41-43, і рішення від 26 березня 2002 року у справі «Буткевічюс проти Литви», п. 49).

Сталий підхід ЄСПЛ щодо права на презумпцію невинуватості полягає у тому, що порушення цього положення матиме місце, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось просто підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву про те, що особа вчинила злочин, зроблену за відсутності остаточного вироку. ЄСПЛ неодноразово підкреслював важливість добору посадовими особами слів у своїх виступах, якщо вони оприлюднюють свої заяви ще до судового розгляду справи та визнання особи винною у вчиненні певного злочину (рішення від 3 жовтня 2002 року у справі «Бьомер проти Німеччини», пп. 54-56, і рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Нештяк проти Словаччини», пп. 88 і 89).

У справі «Довженко проти України» (рішення від 12 січня 2012 року пп. 50-52) ЄСПЛ зазначив, що ім'я та інша особиста інформація щодо заявника були згадані в пресі та, відповідно, стали відомі громадськості. При оцінці змісту висловлювань, що розглядаються, Суду було достатньо відзначити, що в газетній статті затриманий згадувався як «злочинець» без будь-яких застережень. Така оцінка, надана високопоставленим працівником міліції, сприймалась як встановлений факт і прирівнювалась до заяви про вину заявника у вчиненні злочину, в якому він підозрювався. Ця заява передувала оцінці відповідних фактів компетентним судовим органом і спонукала громадськість вважати заявника винним до того, як його вина була доведена відповідно до закону.

Тобто, принцип презумпції невинуватості може порушуватися не лише судом, але й шляхом публічних дій чи заяв державних органів або їх посадових осіб, які заохочують громадськість вважати підозрюваного винним і передують оцінці фактів компетентним судовим органом.

Так, попри назву адресованої Президенту України петиції «Про внесення ПАТ «Альфа Банк» та групи компаній «АІС» до переліку юридичних та фізичних осіб, щодо яких було застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи, і зняття з ОСОБА_4 недоторканності», остання, як вбачається з її змісту, містить низку тверджень про «причетність ОСОБА_4 до двох жорстоких вбивств», «злочинну діяльність ОСОБА_4», «незаконні оборудки ОСОБА_4», «отримання ОСОБА_4 грошових коштів внаслідок вбивств» тощо.

Тобто, фактично вказана у петиції особа обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, за відсутності такого, що набрав законної сили, вироку суду, а тому посилання позивача на те, що електронна петиція містила цілком законні вимоги до Президента України, є необґрунтованими.

Таким чином, оскільки в електронній петиції порушуються питання, розгляд і вирішення яких врегульовується у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, то розгляд такої петиції у порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», є неприпустимим.

Суд наголошує, що поширення у будь-який спосіб (у тому числі, й шляхом оприлюднення на офіційних веб-сайтах органів державної влади, їх посадових осіб) інформації, яка містить кримінальні звинувачення конкретної фізичної особи до винесення щодо неї судом вироку, у розумінні позиції, висловленої Європейський судом з прав людини, є порушенням принципу презумпції невинуватості.

Що стосується вимоги електронної петиції про застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) до ПАТ «Альфа Банк» та групи компаній «АІС», то дійсно, за змістом статті 5 Закону України «Про санкції» від 14 серпня 2014 року №1644-VII Президент України зазначений серед переліку суб'єктів, які можуть вносити на розгляд Ради національної безпеки та оборони України пропозиції щодо застосування санкцій до юридичної чи фізичної особи.

Водночас, Закон України «Про звернення громадян» не надає адресату звернення можливості розмежовувати вимоги, порушені в електронній петиції (як особливому виду звернень громадян), та виокремлювати з них прийнятні чи неприйнятні.

При цьому Судом було встановлено, що електронна петиція ГО «Ініціативи майбутнього» містила, зокрема, вимоги, розгляд і вирішення яких не підпадають під дію Закону України «Про звернення громадян» і не регулюються ним, тому така петиція не підлягала оприлюдненню в цілому.

Щодо тверджень, які містяться в петиції, про втручання ОСОБА_4 в діяльність суддів, вчинення щодо них тиску, прийняття неправосудних рішень, то, як вже зазначалося, дія Закону України «Про звернення громадян» не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Також, колегія суддів Верховного Суду зауважує, що відповідно до Закону України «Про звернення громадян» звернення має бути адресоване тому органу державної влади чи посадовій особі, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненні питань, і, відповідно, розгляд такого звернення здійснюється відповідно до функціональних обов'язків органу чи посадової особи, якому вона адресоване.

Поряд з цим, Суд враховує, що відповідно до пункту 5 Указу Президента України №523/2015 у разі якщо порушені в електронній петиції питання стосуються не лише повноважень Президента України, а належать до повноважень також інших органів, відповідальний за організацію роботи з розгляду порушених в електронній петиції питань вносить Главі Адміністрації Президента України пропозиції щодо залучення в установленому порядку таких органів до опрацювання порушених в електронній петиції питань, створення для цього робочої групи із залученням представників заінтересованих органів.

Так, за змістом частин першої та третьої статті 80 Конституції України, статті 218 Регламенту Верховної ради, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року №1861-VI, народним депутатам України гарантується депутатська недоторканність. Народні депутати України не можуть бути без згоди Верховної Ради України притягнені до кримінальної відповідальності, затримані чи заарештовані. Верховна Рада надає згоду на притягнення до кримінальної відповідальності, затримання чи арешт народного депутата. Подання про надання згоди на притягнення до кримінальної відповідальності, затримання чи арешт народного депутата ініціюється прокурором. Подання щодо народного депутата повинно бути підтримано і внесено до Верховної Ради Генеральним прокурором (виконувачем обов'язків Генерального прокурора). Подання про надання згоди на притягнення до кримінальної відповідальності, затримання чи арешт народного депутата повинно бути вмотивованим і достатнім, містити конкретні факти і докази, що підтверджують факт вчинення зазначеною в поданні особою суспільно небезпечного діяння, визначеного Кримінальним кодексом України.

Тобто, питання щодо зняття депутатської недоторканності, як юридичної гарантії, що убезпечує депутатів від кримінального переслідування, арешту та притягнення до відповідальності, ініціюється Генеральним прокурором (виконувачем обов'язків Генерального прокурора), а згоду на притягнення до кримінальної відповідальності, затримання чи арешт надає Верховна Рада України.

Таким чином, вирішення цього питання не передбачає участі Президента України на будь-якому з його етапів, воно належить до повноважень інших органів.

Наведене спростовує твердження позивача про те, що звернення до Президента України з проханням здійснити указані в електронній петиції дії щодо зняття з депутата ОСОБА_4 недоторканності є єдиним можливим заходом притягнення винних осіб до відповідальності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач також зауважував, що відповідачем не було зазначено, на які конкретно права і свободи людини посягають вимоги електронної петиції.

З цього приводу Суд зазначає, що причиною, яка унеможливлювала оприлюднення петиції, було насамперед порушення у ній питань, вирішення яких здійснюється у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

Таким чином, відповідачем доведено обґрунтованість свого рішення про неможливість оприлюднення електронної петиції ГО «Ініціативи майбутнього» на офіційному веб-сайті Президента України. Таке рішення відповідає закону.

Відтак, Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача оприлюднити на своєму офіційному веб-сайті інформацію щодо початку розгляду електронної петиції ГО «Ініціативи майбутнього».

Крім того, як було встановлено Судом, виконуючи вимоги частини третьої статті 7 Закону № 393/96 Приймальня Президента України направила звернення ГО «Ініціативи майбутнього» для розгляду у частині питань, що належать до компетенції, до Генеральної прокуратури України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України та Апарату Ради національної безпеки і оборони України з проханням поінформувати про результати заявника.

Тобто, відповідачем вжито всіх залежних від нього законом заходів з метою забезпечення розгляду і ефективного вирішення порушених у петиції питань.

Колегія суддів Верховного Суду також наголошує, що за змістом статті 23-1 Закону України «Про звернення громадян» та Указу Президента України № 523/2015 розгляд електронної петиції здійснюється Президентом України після її оприлюднення.

За цієї обставини, позовні вимоги про визнання неправомірною бездіяльності Президента України щодо нерозгляду електронної петиції ГО «Ініціативи майбутнього» та зобов'язання останнього вчинити дії щодо її розгляду, які є похідними від вимоги про зобов'язання оприлюднити інформацію про початок розгляду петиції, задоволенню також не підлягають.

Відповідач під час розгляду справи звертав увагу на те, що права ГО «Ініціативи майбутнього» у цій справі не порушені, оскільки автором (ініціатором) петиції є ОСОБА_6

Однак, з такими твердженнями Суд не погоджується, оскільки ОСОБА_6 підписав петицію саме як голова ГО «Ініціативи майбутнього». Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_6 є керівником ГО «Ініціативи майбутнього» і в силу закону наділений правом звертатися до суду з позовом від імені цієї організації.

Таким чином, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову ГО «Ініціативи майбутнього» у повному обсязі.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

вирішив:

Громадській організації «Ініціативи майбутнього» відмовити у задоволенні адміністративного позову до Президента України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуюча суддя І.Л. Желтобрюх

Судді В.М. Бевзенко

О.В. Білоус

Н.А. Данилевич

В.М. Шарапа

Повний текст рішення виготовлено 6 грудня 2018 року