Справа № 826/8033/16
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2018-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 грудня 2018 року № 826/8033/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Амельохіна В.В., суддів: Качура І.А., Келеберди В.І. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства освіти і науки України

про визнання незаконним та нечинним в частині наказу, положення, ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1.) з позовом до Міністерства освіти і науки України (далі - відповідач та/або Міносвіти) та просить суд:

1 визнати незаконним та нечинним:

- пункт 1.5 - в частині, за якою Державні вимоги є обов'язковими для вищих закладів освіти всіх форм власності, та підпункту 2.2.1 пункту 2.2 - в частині за якою навчальна дисципліна «Фізичне виховання» вводиться як обов'язкова у вищих навчальних закладах освіти всіх типів і форм власності, Державних вимог до системи фізичного виховання дітей, учнівської і студентської молоді, затверджених наказом Міністерства освіти України від 25.05.1998 №188, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.08.1998 за №500/2940;

- пункт 1.3 - в частині, за якою вищі заклади освіти розробляють робочі навчальні програми на підставі базової навчальної програми з фізичного виховання в системі освіти, затверджених наказом Міністерства освіти України від 25.05.1998 №188, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.08.1998 за №501/2941;

- Положення про заліки з фізичного виховання, затверджене наказом Міністерства освіти України від 25.05.1992 №188, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.08.1998 за №502/2942;

- Положення про організацію фізичного виховання і масового спорту у вищих навчальних закладах, затверджене наказом Міністерства освіти і науки України від 11.01.2016 №14, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.03.2006 за №249/12123.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Державні вимоги до навчальних прогарам фізичного виховання в системі освіти, зокрема, п. 1.3, п. 1.5, пп. 2.2.1 п. 2.2, а також положення про заліки з фізичного виховання, положення про організацію фізичного виховання і масового спорту у вищих навчальних закладах не відповідає вимогам Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 №1556-VII.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, які викладені у відзиві на позову заяву та письмових поясненнях, що долучені до матеріалів справи.

Вирішення адміністративної справи здійснюється в порядку письмового провадження, з огляду на подану заяву представників сторін, яка подана у судовому засіданні 05.02.2018.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Так, наказом Міністерства освіти України від 25.05.1998 №188, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.08.1998 за №500/2940 затверджено нормативні документи: Державні вимоги до системи фізичного виховання дітей,

учнівської і студентської молоді; Державні вимоги до навчальних програм з фізичного виховання в системі освіти; Положення про заліки з фізичного виховання.

В подальшому, наказом Міністерства освіти України від 25.05.1998 №188, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.08.1998 за №501/2941 прийнято Державні вимоги до навчальних програм з фізичного виховання в системі освіти.

Крім того, наказом Міністерства освіти України від 25.05.1992 №188, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.08.1998 за №502/2942 затверджено Положення про заліки з фізичного виховання, а наказом Міністерства освіти і науки України від 11.01.2016 №14, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.03.2006 за №249/12123 затверджено Положення про організацію фізичного виховання і масового спорту у вищих навчальних закладах

ОСОБА_1 вважає, що Державні вимоги до навчальних прогарам фізичного виховання в системі освіти, зокрема, п. 1.3, п. 1.5, пп. 2.2.1 п. 2.2, а також положення про заліки з фізичного виховання, положення про організацію фізичного виховання і масового спорту у вищих навчальних закладах не відповідає вимогам Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 №1556-VII, з огляду на що звернувся до суду з метою захисту свої порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зверне увагу на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України визначає Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17 березня 2011 року № 3166-VI) (далі - Закон № 3166-VI).

Частиною 1 статті 1 вказаного закону визначено, що систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади.

Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.

Водночас, в розрізі приписів частини 2 статті 2 Закону № 3166-VI міністерства забезпечують формування та реалізують державну політику в одній чи декількох сферах, інші центральні органи виконавчої влади виконують окремі функції з реалізації державної політики.

Повноваження міністерств, інших центральних органів виконавчої влади поширюються на всю територію держави.

В свою чергу, Діяльність міністерств та інших центральних органів виконавчої влади ґрунтується на принципах верховенства права, забезпечення дотримання прав і свобод людини і громадянина, безперервності, законності, забезпечення єдності державної політики, відкритості та прозорості, відповідальності (частина 1 статті 2 Закону № 3166-VI).

Згідно частини 1 статті 3 Закону № 3166-VI міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України.

Організація, повноваження і порядок діяльності міністерств, інших центральних органів виконавчої влади визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України (частина 2 статті 3 Закону № 3166-VI).

Поряд з цим, положення про міністерства, інші центральні органи виконавчої влади затверджує Кабінет Міністрів України (частина 3 статті 3 Закону № 3166-VI).

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №630 затверджено Положення про Міністерство освіти і науки України (далі - Положення №630).

Згідно пункту першого зазначеного положення Міністерство освіти і науки України (МОН) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Підпунктом 1 пункту 3 Положення №650 передбачено, що основними завданнями МОН є забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій.

А в розрізі приписів підпунктів 2, 5 та 12 пункту 4 Положення №650 МОН відповідно до покладених на нього завдань розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів з питань, що належать до його компетенції, здійснює нормативно-правове регулювання у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.; розробляє та затверджує в установленому порядку Базовий компонент дошкільної освіти, розробляє державні стандарти освіти, а також стандарти вищої освіти та стандарти освітньої діяльності за погодженням з Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти, оприлюднює їх на своєму офіційному веб-сайті.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що наказом Міністерства освіти України від 25.05.1998 №188, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.08.1998 за №500/2940 затверджено нормативні документи: Державні вимоги до системи фізичного виховання дітей, учнівської і студентської молоді; Державні вимоги до навчальних програм з фізичного виховання в системі освіти; Положення про заліки з фізичного виховання.

В подальшому, наказом Міністерства освіти України від 25.05.1998 №188, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.08.1998 за №501/2941 прийнято Державні вимоги до навчальних програм з фізичного виховання в системі освіти.

Крім того, наказом Міністерства освіти України від 25.05.1992 №188, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.08.1998 за №502/2942 затверджено Положення про заліки з фізичного виховання, а наказом Міністерства освіти і науки України від 11.01.2016 №14, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.03.2006 за №249/12123 затверджено Положення про організацію фізичного виховання і масового спорту у вищих навчальних закладах.

Надалі, з метою приведення власних нормативно-правових актів у відповідність до чинного законодавства прийняв наказ №459 від 23.04.2015 про визнання такими, що втратили чинність наказу Міністерства освіти України від 25.05.1998 №188, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.08.1998 за №500/2940 та Положення про організацію фізичного виховання і масового спорту у вищих навчальних закладах, затверджене наказом Міністерства освіти і науки України від 11.01.2016 року №14, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.03.2006 року за №249/12123.

Однак, в подальшому, вказаний наказ відповідача було скасовано наказом Міністерства освіти і науки України №788 від 22.07.2015 року, з огляду на не отримання погодження від Міністерства молоді та спорту України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 року №731 затверджено Положення про державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади (далі - Положення).

Згідно пункту 1 Положення державна реєстрація нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які виступають суб'єктами нормотворення здійснюється відповідно до Указу Президента України від 3 жовтня 1992 р. "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" та цього Положення.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, антикорупційної експертизи, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Пунктом 7 Положення визначено, що нормативно-правовий акт подається на державну реєстрацію протягом п'яти робочих днів після його прийняття у трьох примірниках: оригінал та дві завірені в установленому законодавством порядку копії розпорядчого документа (наказу, розпорядження, рішення, постанови тощо), а також затвердженого ним положення (інструкції, порядку тощо) і додатків до них.

У разі наявності положень, норм та доручень, що поширюються на інші органи, нормативно-правовий акт повинен бути погоджений з відповідними заінтересованими органами у формі, встановленій законодавством.

Спільно виданий нормативно-правовий акт подається на державну реєстрацію органом, підпис першої особи якого на акті стоїть першим.

Відповідно до вимог пункту 111 Положеннянормативно-правовий акт подається на державну реєстрацію протягом п'яти робочих днів після його прийняття у трьох примірниках: оригінал та дві завірені в установленому законодавством порядку копії розпорядчого документа (наказу, розпорядження, рішення, постанови тощо), а також затвердженого ним положення (інструкції, порядку тощо) і додатків до них.

У разі наявності положень, норм та доручень, що поширюються на інші органи, нормативно-правовий акт повинен бути погоджений з відповідними заінтересованими органами у формі, встановленій законодавством.

Спільно виданий нормативно-правовий акт подається на державну реєстрацію органом, підпис першої особи якого на акті стоїть першим.

Аналізуючи наведені обставини суд звертає увагу на те, що відповідачем було вжито всіх необхідних заходів з метою приведення власних нормативно-правових актів у відповідність до чинного законодавства.

В той же час, оцінюючи наявність порушеного права позивача, як такого, то суд зверне увагу на наступне.

Так, 01 липня 2014 Верховною Радою України прийнято закон № 1556-VII «Про вищу освіту», який встановлює основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з вищими навчальними закладами на принципах автономії вищих навчальних закладів, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях (далі - Закон № 1556-VII).

Державну політику у сфері вищої освіти визначає Верховна Рада України, а реалізують Кабінет Міністрів України та центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки (частина 1 статті 3 Закону № 1556-VII).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 1556-VII автономія вищого навчального закладу - самостійність, незалежність і відповідальність вищого навчального закладу у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом.

В той же час, приписи пункту 1 частини 1 статті 32 Закону № 1556-VII визначають, що діяльність вищого навчального закладу провадиться на принципах автономії та самоврядування.

При цьому, в контексті підпунктів 1, 2 та 9 частини 2 статті 32 Закону № 1556-VII вищі навчальні заклади мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право розробляти та реалізовувати освітні (наукові) програми в межах ліцензованої спеціальності; самостійно визначати форми навчання та форми організації освітнього процесу; самостійно розробляти та запроваджувати власні програми освітньої, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності.

Права вищого навчального закладу, що визначають його автономію, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені іншими законами чи нормативно-правовими актами (частина 3 статті 2 Закону № 1556-VII).

В свою чергу, пунктом 17 частини 1 статті 1 Закону № 1556-VII визначено, що освітня (освітньо-професійна чи освітньо-наукова) програма - система освітніх компонентів на відповідному рівні вищої освіти в межах спеціальності, що визначає вимоги до рівня освіти осіб, які можуть розпочати навчання за цією програмою, перелік навчальних дисциплін і логічну послідовність їх вивчення, кількість кредитів ЄКТС, необхідних для виконання цієї програми, а також очікувані результати навчання (компетентності), якими повинен оволодіти здобувач відповідного ступеня вищої освіти.

Аналіз наведеного в сукупності дає суду підстави дійти висновку, що перелік навчальних дисциплін і логічну послідовність їх вивчення є частиною освітньої (освітно-професійної чи освітньо-наукової) програми, розроблення та реалізація якої є правом вищого навчального закладу, що складає зміст його автономії, яка не можу бути обмежена іншими законами чи нормативно-правовими актами.

З урахуванням зазначеного суд вважає, що перелік навчальних дисциплін і логічну послідовність їх вивчення є частиною освітньої (освітно-професійної чи освітньо-наукової) програми, розроблення та реалізація якої є правом вищого навчального закладу, що складає зміст його автономії, а не безпосередньо позивача.

Разом з цим, посилання позивача у позовній заяві на невідповідність наведених нормативно-правових актів частині 2 статті 46 Закону № 1556-VII суд не приймає до уваги, оскільки останньою передбачено право здобувача вищої освіти на перерву у навчанні у зв'язку з обставинами, які унеможливлюють виконання освітньої (наукової) програми (за станом здоров'я, призовом на строкову військову службу у разі втрати права на відстрочку від неї, сімейними обставинами тощо). Таким особам надається академічна відпустка в установленому порядку. Навчання чи стажування в освітніх і наукових установах (у тому числі іноземних держав) може бути підставою для перерви у навчанні, якщо інше не передбачено міжнародними актами чи договорами між вищими навчальними закладами.

Вказана стаття регулює виключно право здобувача вищої освіти на перерву у навчанні у зв'язку з певними обставинами, однак жодним чином не стосується предмету розгляду даної адміністративної справи.

Поряд з цим, положення про заліки з фізичного виховання, затверджене наказом Міністерства освіти України від 25.05.1992 №188, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.08.1998 за №502/2942 (далі - Положення №502/2942).

Відповідно до пункту 1.1 Положення №502/2942 диференційований залік з фізичного виховання є обов'язковою формою підсумкового контролю у вищих навчальних закладах освіти I, II, III рівнів акредитації.

Розділом 1 та 2 Положення №502/2942 врегульовано засади проведення заліків з фізичного виховання та їх методика перевірки.

Як вже було зазначено вище, згідно частини 2 статті 32 Закону № 1556-VII вищі навчальні заклади мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право самостійно визначати форми навчання та форми організації освітнього процесу.

Згідно частини 1 статті 50 Закону № 1556-VII освітній процес у вищих навчальних закладах здійснюється за такими формами: 1) навчальні заняття; 2) самостійна робота; 3) практична підготовка; 4) контрольні заходи.

Вищий навчальний заклад має право встановлювати інші форми освітнього процесу та види навчальних занять (частина 3 статті 50 Закону № 1556-VII).

З вказаного слідує, що контрольні заходи є частиною освітнього процесу у вищих навчальних закладах, врегулювання якого здійснюється безпосередньо вищим навчальним закладом.

Тобто, саме вищий навчальний заклад врегульовує контрольні заходи, які є частиною освітнього процесу.

За таких обставин, суд критично ставиться до доводів позивача в частині порушення його прав та охоронюваних законом інтересів положенням про заліки з фізичного виховання, затверджене наказом Міністерства освіти України від 25.05.1992 №188, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.08.1998 за №502/2942.

З аналогічних підстав суд не бере до уваги твердження позивача про порушення його прав Положенням про заліки з фізичного виховання, затверджене наказом Міністерства освіти України від 25.05.1992 №188, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.08.1998 за №502/2942, оскільки безпосередньо спірні нормативно - правові акти стосуються діяльності, у тому числі, формування освітнього процесу безпосередньо вищим навчальним закладом.

Разом з цим, оцінюючи доводи позивача в частині посилання на пункту 21 частини 1 статті 62 Закону № 1556-VII щодо підтвердження порушення спірним нормативно - правовими актами його прав суд зазначить таке.

Відповідно до пункту 21 частини 1 статті 62 Закону № 1556-VII . особи, які навчаються у закладах вищої освіти, мають право на участь у формуванні індивідуального навчального плану.

В свою чергу, індивідуальний навчальний план це документ, що визначає послідовність, форму і темп засвоєння здобувачем освіти освітніх компонентів освітньої програми з метою реалізації його індивідуальної освітньої траєкторії та розробляється закладом освіти у взаємодії із здобувачем освіти за наявності необхідних для цього ресурсів, складається студентом за допомогою викладача-куратора на кожний наступний навчальний рік наприкінці попереднього навчального року. В індивідуальному навчальному плані зазначаються дисципліни, які студент обирає згідно з затвердженими навчальним планом нормативами для вивчення у наступному навчальному році.

Аналізуючи наведене суд приходить до висновку, що пунктом 21 частини 1 статті 62 Закону № 1556-VII здобувачу освіти надано права безпосередньо для закріплення індивідуального навчального плану щодо нього, у тому числі вибір ним дисциплін згідно з затвердженими навчальним планом нормативами для вивчення у наступному навчальному році.

Таким чином, з урахуванням вищевказаного суд вважає, що доводи позивача в цій частині є безпідставними.

Крім того, твердження ОСОБА_1 щодо порушення його прав з урахуванням пункту 11 частини 1 статті 62 Закону № 1556-VII також не можуть бути взяті судом до уваги мотивуючи це наступним.

Так, приписи зазначеної норми визначають, що особи, які навчаються у закладах вищої освіти, мають право на участь в обговоренні та вирішенні питань удосконалення навчального процесу, науково-дослідної роботи, призначення стипендій, організації дозвілля, побуту, оздоровлення.

Навчальний процес у вищих закладах освіти система організаційних і дидактичних заходів, спрямованих на реалізацію змісту освіти на певному освітньому або кваліфікаційному рівні відповідно до державних стандартів освіти.

Навчальний процес організовується з урахуванням можливостей сучасних інформаційних технологій навчання та орієнтується на формування освіченої, гармонійно розвиненої особистості, здатної до постійного оновлення наукових знань, професійної мобільності та швидкої адаптації до змін і розвитку в соціально-культурній сфері, в галузях техніки, технологій, системах управління та організації праці в умовах ринкової економіки. Він базується на ступеневій системі вищої освіти та принципах науковості, гуманізму, де мократизму, наступності та безперервності, незалежності від втручання будь-яких політичних партій, інших громадських та релігійних організацій.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять в собі належних та достатніх доказів на підтвердження обмеження вказаного права позивача.

В той же час, позивачем у позовній заяві не розкрито, яким чином його право на участь в обговоренні та вирішенні питань удосконалення навчального процесу, науково-дослідної роботи, призначення стипендій, організації дозвілля, побуту, оздоровлення було порушено спірним нормативно - правовими актами.

Згідно ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 КАС України, серед іншого, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Як зазначено в постанові Верховного суду України №21-1115во10 від 10.04.2012 року суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Отже, під час розгляду справи адміністративної юрисдикції, позивач повинен зазначити, які саме його права або законні інтереси порушено рішенням та діями суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України К/800/30785/13 від 01.10.2013.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

При цьому особа на власний розсуд визначає чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки саме цієї особи у сфері публічно-правових відносин.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

В постанові Верховного Суду України № 21-1115во10 від 10.04.2012 року зазначено наступне: «суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням».

Поряд з цим, згідно рішення Верховного Суду від 19.03.2018 року справа № 9901/414/18, провадження № П/9901//414/18 завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому, захист прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто, передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Підсумовуючи вищевикладене в сукупності суд приходить до висновку, що позивачем в ході розгляд справи порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів, що в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Крім того, суд враховує, що згідно пукнту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Частиною 1 статті 143 КАС України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, то судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72, 73, 77, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1), до Міністерства освіти і науки України (01135, м. Київ, проспект Перемоги, б. 10, ) відмовити.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя В.В. Амельохін

Судді: І.А. Качур

В.І. Келеберда