Справа № 826/2026/17
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2026/17 Суддя першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці, Міністерства внутрішніх справ України, Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Управлінні МВС України на Донецькій залізниці, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (далі - Відповідач-1, УМВС на Донецькій залізниці), Міністерства внутрішніх справ України (далі - Відповідач-2, МВС України) про:

- визнання протиправним та скасування наказу УМВС на Донецькій залізниці від 05.11.2015 року №249 о/с в частині звільнення зі служби в органах внутрішніх справ за п. 64 «г» (через скорочення штатів);

- поновлення на посаді експерта відділу спеціальних видів експертиз Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Управлінні МВС України на Донецькій залізниці або надати рівнозначну посаду в органах МВС України з 06.11.2015 року;

- стягнення з УМВС на Донецькій залізниці грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 06.11.2016 року по дату ухвалення судом рішення у даній справі;

- стягнення з УМВС на Донецькій залізниці моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.10.2017 року залучено до участі у справі в якості відповідачів - Науково-дослідний експертно-криміналістичний центр при Управлінні МВС України на Донецькій залізниці (далі - Відповідач-3, НДЕКЦ при УМВС на Донецькій залізниці) та Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області (далі - Відповідач-4, ГУ ДКС у Донецькій області).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.04.2018 року позов задоволено частково - визнано протиправним та скасовано наказ УМВС на Донецькій залізниці від 05.11.2015 року №249 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ; поновлено ОСОБА_2 на посаді експерта відділу спеціальних видів експертизи НДЕКЦ при УМВС на Донецькій залізниці; стягнуто з УМВС на Донецькій залізниці на користь ОСОБА_2 кошти за заподіяну моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження, у той час доказів на підтвердження відмови ОСОБА_2, від проходження служби у поліції матеріали справи не містять. Крім того, суд наголосив, що доказів направлення Позивачу пропозицій щодо переведення на посади у новоутворених органах Відповідачем-1 не надано, що не дає підстави зробити висновок про відсутність можливості подальшого використання ОСОБА_2 на службі. Поряд з іншим, суд підкреслив, що на момент звільнення дитині Позивача було менше трьох років, у зв'язку з чим в силу ч. 3 ст. 184 КЗпП України Відповідач-1 був позбавлений можливості звільняти ОСОБА_2 без обов'язкового працевлаштування. Викладене, на думку суду, є обґрунтованою підставою вважати заподіяння моральної шкоди Позивачу.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у межах спірних правовідносин відсутній час вимушеного прогулу з огляду на перебування ОСОБА_2 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 05.06.2015 року по 08.03.2018 року.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про реорганізацію органів внутрішніх справ, а не їх ліквідацію, що прямо випливає зі змісту розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.10.2015 року №1118-р «Питання реформування органів внутрішніх справ», а відтак Національна поліція не є правонаступником міліції. Крім того, наголошує, що перебування працівників міліції у відпустці не може бути перешкодою для звільнення останніх з посади в силу Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію». Стверджує, що в УМВС на Донецькій залізниці не було можливості працевлаштувати вивільнених працівників у зв'язку з повною ліквідацією без правонаступництва, у той час як центри зайнятості про наступне вивільнення були повідомлені. Підкреслює, що заяви про проходження подальшої служби у поліції чи проходження конкурсу на посади ОСОБА_2 не подавалося. Звертає увагу на неможливості стягнення з Відповідача-1 моральної шкоди у зв'язку відсутністю відповідної норми у Законі України «Про міліцію» та коштів, призначених на таку мету.

Після усунення визначених в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2018 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2018 року прийнято справу до свого провадження, відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу до 02.11.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. На підтвердження своєї позиції зазначає, що суд першої інстанції вірно зазначив, що передумовою звільнення Позивача зі служби повинно бути встановлення неможливості подальшого використання останнього на службі. Вказує, що ліквідація юридичних осіб публічного права та утворення нових за своїм змістом є реорганізацією таких органів. Звертає увагу на правильності позиції суду першої інстанції про необхідність дотримання гарантій прав жінок з дітьми, які не досягли трирічного віку, яка обґрунтована застосуванням до спірних правовідносин положень КЗпП України. Наголошує, що жодних пропозицій щодо працевлаштування від Відповідача-1 не отримувала, що свідчить про невиконання останнім обов'язку з працевлаштування ОСОБА_2 Поряд з іншим зазначає, що приписи КЗпП України гарантують незаконно звільненому працівнику право на відшкодування моральної шкоди, у той час як відсутністю бюджетних асигнувань на вказану мету не може бути перешкодою в її отриманні.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2018 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.04.2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги УМВС на Донецькій залізниці.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, капітану міліції ОСОБА_2, експерту відділу спеціальних видів експертизи НДЕКЦ при УМВС на Донецькій залізниці, на підставі наказу УМВС на Донецькій залізниці від 28.04.2015 року №95 о/с у період з 05.06.2015 року по 08.03.2018 року надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 17).

Наказом УМВС на Донецькій залізниці від 05.11.2015 року №249 о/с ОСОБА_2 на підставі п. 10 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», п. 64 «г» (через скорочення штатів) положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, наказу МВС України від 08.06.2015 року №659 «Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці» звільнено зі служби в органах внутрішніх справ у запас Збройних Сил України з постановленням на військовий облік (а.с. 60).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 24, 43 Конституції України, ст. ст. 184, 237-1 Кодексу законів про працю України, п. п. 8, 9, 10 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», прийшов до висновку, що оскільки Відповідачем-1 не було забезпечено працевлаштування Позивача або принаймні вчинено останнім дій щодо вирішення питання про використання ОСОБА_2, звільнення останньої відбувалося без наявних на те правових підстав.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Водночас питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про міліцію».

Статтею 18 вказаного Закону України «Про міліцію» передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114 (далі - Положення №114).

Аналогічний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15.

На момент прийняття Відповідачем-1 оскаржуваного наказу від 05.11.2015 року №249 о/с був чинний Закон України «Про міліцію». Разом з тим відповідно до п. 1 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон) цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Вказаний Закон опублікований в офіційному виданні «Голос України» 06.08.2015 року, а відтак набрав чинності 07.11.2015 року окрім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набрали чинності 07.08.2015 року.

Оскільки саме приписами пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення»Закону України «Про Національну поліцію» визначено особливості перехідного періоду реформування органів внутрішніх справ та процедуру звільнення працівників міліції, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме наведені норми.

Аналогічна позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15, де вказано, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до п. 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Пунктом 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону закріплено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

В силу п. 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Тобто, положеннями Закону закріплено право працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, відповідають вимогам до поліцейських, а також упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону могли бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, доказів, які б підтверджували відмову ОСОБА_2 від проходження служби у поліції або неможливості її прийняття на таку службу матеріали справи не містять.

Ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 21.11.2018 року у справі № 826/887/16.

Наведеним, на переконання судової колегії, спростовується твердження Апелянта про помилковість висновків суду першої інстанції про здійснення реорганізації органів внутрішніх справ, а не їх ліквідації.

Пунктом 17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року № 114 (далі - Положення №114), визначено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Відповідно до п. 64 «г» Положення № 114 звільнення у зв'язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Крім того, судовою колегією враховується, що за правилами п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Приписи ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України закріплюють, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Тобто, приписи норм розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону та Положення № 114, на підставі яких було прийнято оскаржуваний наказ, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, зокрема вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда спеціальним законом не врегульовано, тому до спірних правовідносин, як вже було зазначено вище, необхідно застосовувати загальні правила, закріплені у КЗпП України, у тому числі у ч. 3 ст. 184 останнього.

Аналіз змісту приписів ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України дає підстави для висновку, що зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування.

Відтак доводи Апелянта про неврахування судом першої інстанції приписів п. 11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, згідно якого перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону, оскільки, як було встановлено вище, до спірних правовідносин за умови перебування Позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку підлягають застосуванню спеціальні положення ст. 184 КЗпП України.

За таких обставин і за умови відповідного правового врегулювання колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позиції Окружного адміністративного суду міста Києва щодо необхідності визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу від 05.11.2015 року №249 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з посади та поновлення останньої на попередній посаді в УМВС на Донецькій залізниці, як це передбачено вимогам п. 24 Положення №114.

Така позиція неодноразово підтримувалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 22.11.2018 року у справі 821/3743/15-а, від 23.11.2018 року у справі № 805/80/16-а, від 21.11.2018 року у справі № 826/887/16, від 11.10.2018 року у справі № 823/5367/15.

Щодо висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з Відповідача-1 моральної шкоди, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тобто, за відсутності нормативного регулювання Законом України «Про міліцію» та Законом України «Про Національну поліцію» питання виплати моральної шкоди працівнику у випадку її заподіяння, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про необхідність застосування до спірних правовідносин саме положень КЗпП України.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції, що у розрізі даних правовідносин мало місце порушення з боку Відповідача-1 трудових прав Позивача, що призвело до моральних страждань останнього, порушило його нормальний життєвий стан у зв'язку з тривалим розглядом справи, що у цілому дає підстави частково задовольнити вимогу останнього про відшкодування на його користь моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн., сума якої ОСОБА_2 під сумнів не ставилася.

При цьому у відзиві на апеляційну скаргу Позивач обґрунтовано зазначив, що відсутність бюджетних асигнувань не може ставити у залежність реалізацію особою своїх прав, на чому наголошував Європейський суд з прав людини, зокрема, у справах «Качко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України».

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 05» грудня 2018 року.