Справа № 823/1595/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Тимошенко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року Справа № 823/1595/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника відповідача Сиромятникової Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до управління Державної міграційної служби України

в Черкаській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (далі - відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування рішення УДМС України в Черкаській області від 27.03.2018 р. № 49 про скасування громадянину Китайської Народної Республіки - ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_3, виданий управлінням з питань виїзду та в'їзду Міністерства громадської безпеки Китайської Народної Республіки, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1) дозволу на імміграцію в Україну від 22.05.2003 р.;

- зобов'язання УДМС України в Черкаській області видати позивачу посвідку (нового зразка) на постійне проживання в Україні.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, посилаючись на те, що на момент надання позивачу дозволу на імміграцію у 2003 році він перебував у шлюбі з громадянкою України менше 2-х років, і такі обставини були встановлені УДМС у 2017 році під час розгляду його звернення щодо заміни посвідки на постійне проживання в Україні, а також на те, що не зрозуміло, що саме суд першої інстанції мав на увазі, зобов'язуючи відповідача видати позивачу посвідку нового зразка.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, жу Мяо є громадянином Китайської Народної Республіки, що підтверджується копією паспорту НОМЕР_2.

З 1998 року по теперішній час позивач зареєстрований тапостійно проживає разом із сім'єю в Україні за адресою: АДРЕСА_1.

29.12.2002 р. між громадянкою України ОСОБА_5 та позивачем зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_4.

Рішенням ВГПІС УМВС України в Черкаській області від 22.05.2003 р. на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну та оформлено посвідку на постійне проживання.

28.10.2017 р. з метою заміни посвідки на постійне проживання на аналогічну посвідку нового зразка позивач звернувся до Драбівського РС УДМС України в Черкаській області.

Листом від 03.11.2017 р. № 7101.3-1513/71.1-17 УДМС України в Черкаській області на виконання вимог листа ДМС України від 07.06.2013 р. № 8- 4806/2.1-13 «Про деякі питання перевірки законності надання дозволу на імміграцію та документування постійне місце проживання» просило Драбівський РС УДМС України в Черкаській області здійснити перевірку наявності у ОСОБА_1 інших підстав для оформлення дозволу на імміграцію в Україну станом на 14.05.2003, крім шлюбу з громадянкою України, після чого направити підтверджуючі документи, засвідчені в установленому порядку та заяву про обмін посвідки на постійне місце проживання до УДМС України в Черкаській області для прийняття відповідного рішення.

03.11.2017 р. УДМС України в Черкаській області листом № 7101.3-1515/71.1-17 повідомило позивача про відмову в оформленні посвідки через те, що на момент отримання дозволу на імміграцію він не перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки, дозвіл на імміграцію надано всупереч вимогам законодавства України і рекомендовано звернутись до Драбівського РС УДМС України у Черкаській області для отримання інформації про подальший обмін посвідки на постійне проживання.

27.03.2018 р. УДМС України в Черкаській області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» прийнято рішення № 49 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 22.05.2003 р. громадянину КНР ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю м. Кілін Китайської Народної Республіки, паспортний документ НОМЕР_5, виданий 10.02.2011 Управлінням з питань виїзду та в'їзду Міністерства громадської безпеки.

Підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну стало те, що дозвіл на імміграцію від 22.05.2003 р. йому було надано безпідставно, оскільки на момент подачі документів для його отримання позивач перебував у шлюбі з громадянином України більше 4-х місяців.

Позивач, вважаючи протиправним рішення УДМС України в Черкаській області про скасування виданого йому у 2003 році дозволу на імміграцію в Україну, звернувся до суду з адміністративним позовом у цій справі.

Колегія суддів встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у 2003 році позивач при отриманні дозволу на імміграцію надав всі документи, передбачені законом та не приховував дані щодо сімейного стану, відповідачем не доведено подання ним недостовірних відомостей та/або наявності правових підстав для скасування дозволу, виданого у 2003 році, а також з того, що позивач не може та не повинен нести відповідальності за неналежне виконання обов'язків посадовими особами УДМС, якими у 2003 році приймалося відповідне рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, і що на теперішній час він одружений з громадянкою України вже більше 15-ти років та від шлюбу має 14-ти річного сина громадянина України ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3).

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 р. № 2491-III (далі - Закон № 2491-III), Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію й поданнями про його скасування і виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 р. № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Згідно зі ст.ст. 1, 3 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; довгострокова віза - наданий уповноваженим органом України в установленій законодавством формі дозвіл, необхідний для в'їзду іноземця та особи без громадянства на постійне місце проживання в Україну; законні представники - батьки, усиновителі, батьки-вихователі, опікуни, піклувальники, представники закладів, які виконують обов'язки опікунів і піклувальників

Правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У ч.ч. 1, 2, 4 ст. 4 встановлено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Пунктом 6 частини 7 статті 9 Закону № 2491-ІІІ передбачено подання копій документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-ІІІ, на підставі якого відповідачем прийнято оскаржуване у цій справі рішення, передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що правовою підставою для скасування органом ДМС раніше виданого особі дозволу на імміграцію є протиправна свідома поведінка такої особи, націлена на приховування справжніх обставин.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що зі спарви № 03396 про залишення в Україні на ПМП гр. Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 вбачається, що при зверненні у 2003 році до УМВС України в Черкаській області позивачем було надано повний пакет документів для отримання відповідного дозволу, зокрема щодо його сімейного стану та зазначено правдиві відомості.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що станом на 2003 рік позивач перебував у шлюбі з громадянкою України менше 2-х років, але такі відомості ним не приховувалися, а навпаки були надані уповноваженому на той час органу з питань міграції (УМВС).

При цьому, ані в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не доведено факту подання позивачем свідомо неправдивих та взагалі неправдивих відомостей.

Натомість з матеріалів справи вбачається, що видання позивачу дозволу на імміграцію у 2003 році при перебуванні ним у шлюбі менше 2-х років відбулося внаслідок допущення помилки компетентним на той час суб'єктом владних повноважень, а не з вини позивача.

Отже, у даному випадку відсутні правові підстави для застосування до нього у 2018 році п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-ІІІ та покладення на нього тягаря наслідків за помилки, допущені суб'єктом владних повноважень.

При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Також, у контексті даного питання, апеляційний суд враховує й те, що станом на 2018 рік позивач безперервно перебуває у шлюбі з громадянкою України, зареєстрованому ще у 2002 році, та має від даного шлюбу п'ятнадцятирічну дитину.

Крім того, у рішенні від 19.02.2009 р. по справі «Христов проти України» Європейський Суд з прав людини наголосив на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи, зазначивши, що таку рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар», що означає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції і статтю 1 Першого протоколу.

Таким чином, доводи апелянта про те, що на момент надання позивачу дозволу на імміграцію у 2003 році він перебував у шлюбі з громадянкою України менше 2-х років, і такі обставини були встановлені УДМС у 2017 році під час розгляду його звернення щодо заміни посвідки на постійне проживання в Україні, є необґрунтованими з підстав, зазначених вище.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності рішення УДМС України в Черкаській області від 27.03.2018 р. № 49 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та необхідності задоволення решти позовних вимог як похідних, оскільки лише у такий спосіб судовий захист буде ефективним, а порушені права позивача поновленими.

При цьому, доводи апелянта про те, що йому не зрозуміло, що саме суд першої інстанції мав на увазі, зобов'язуючи УДМС видати позивачу посвідку нового зразка, не надають достатніх правових підстав у розумінні ст. 317 КАС України для скасування або зміни рішення суду, оскільки незрозумілість судового рішення у відповідності до ст. 254 КАС України є правовою підставою для його роз'яснення за відповідною заявою учасника справи або державного виконавця.

Отже, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вони не спростовують висновків суду і апелянт, який є суб'єктом владних повноважень, всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України, не довів тих обставин, на які він посилається, а судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційна скарга Управління державної міграційної служби України в Черкаській області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року - без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Черкаській області залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 05 грудня 2018 року.

Головуючий суддя

Судді: