Справа № 819/923/18
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2000/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Ніколіна В.В.,

з участю секретаря Федчук М.Р.,

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Управління Держпраці у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування постанов,-

суддя в 1-й інстанції Подлісна І.М..,

час ухвалення рішення - 27.08.2018 року, 11:55 год.,

місце ухвалення рішення - м.Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення - 03.09.2018 року,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просив суд визнати протиправними та скасувати постанови Управління Держпраці у Тернопільській області про накладення штрафу № ТР552/759/АВ/МГ-ФС, № ТР552/759/АВ/ЗП-ФС, № ТР552/759/АВ/ІП-ФС, № ТР552/759/АВ/ТД-ФС від 11 травня 2018 року.

На підтвердження позовних вимог позивач покликається на те, що неповідомлення або невчасне повідомлення територіального органу ДФС про укладення трудового договору з працівником не передбачає накладення штрафу в порядку абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП. Позивач зазначає, що за святкові та вихідні дні, коли працівники залучались до роботи їм надавався оплачуваний відгул чи інший вихідний день і таким чином унормовувалась норма відпрацьованих робочих годин. Також позивач вважає, що забезпечує достовірний облік робочого часу, як того вимагає норма ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», а дотримання відповідних форм табелю робочого часу не є обов'язковим. Позивач на виявлене щодо неї порушення про виплату заробітної плати раз на місяць, замість необхідних щонайменше двох разів, а саме авансу і решти заробітної плати в кінці місяця, додатково зазначила, що працівники при прийнятті на роботу подали відповідні заяви про виплату заробітної плати в кінці місяця.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено.Визнано протиправними та скасовано постанови Управління Держпраці у Тернопільській області про накладення штрафу № ТР552/759/АВ/МГ-ФС, № ТР552/759/АВ/ЗП-ФС, № ТР552/759/АВ/ІП-ФС, № ТР552/759/АВ/ТД-ФС від 11 травня 2018 року.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач, Управління Держпраці у Тернопільській області, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення норм матеріального права та вважає, що позивачем порушено вимоги законодавства України: щодо допущення працівників до роботи без укладення трудового договору та повідомлення про це територіальний орган ДФС; щодо забезпечення достовірного обліку робочого часу як цього вимагає ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці»; щодо проведення нарахування заробітної плати у подвійному розмірі за години роботи у святкові та вихідні дні, проведення індексації заробітної плати; щодо виплати заробітної плати щонайменше два рази на місяць.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року залишити без змін.

Представник відповідача в судовове засідання не зявився, належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, і оскільки його явка в суді апеляційної інстанції не є обов'язковою, апеляційний розгляд спрааи проведено у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи те, що Управління Держпраці у Тернопільської області з метою розгляду заяви ОСОБА_3 від 15.03.2018 року, на підставі наказу від 16.04.2018 року № 227, направлення від 16.04.2018 року № 4.1/074/084 проведено захід державного контролю (інспекційне відвідування) у діяльності ФОП ОСОБА_2

За результатами проведеного заходу державного контролю (інспекційного відвідування) складено Акт інспекційного відвідування від 20.04.2018 pоку № ТР552/759/АВ. У цьому акті зафіксовано порушення законодавства про працю, а саме ч. 3 ст. 124, ч. 6 ст. 95, ст. 107, ч. 1, 22 ст. 115, ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст. 24, ч. 2 ст. 30, ст. 33 Закону України «Про оплату праці».

На підставі акта інспекційного відвідування, відповідачем 11.05.2018 року прийнято постанови № ТР552/759/АВ/ТД-ФС, № ТР552/759/АВ/МГ-ФС, № ТР552/759/АВ/ЗП-ФС, № ТР552/759/АВ/ІП-ФС, якими на ФОП ОСОБА_2 накладено штрафи за порушення абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпІІ України у розмірі 558 450 грн. (за 5 працівників), абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України у розмірі 11 169 грн., абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України у сумі 148 920 грн., абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України у розмірі 3 723 грн.

Статтею 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 року № 877-V (далі - Закон № 877-V) визначено, що заходи державного контролю - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом, в т.ч. інспектувань.

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються, зокрема органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Згідно з частиною 5 вказаної вище статті Закону № 877-V зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов'язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Тлумачення цієї норми вказує на те, що органи державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення в першу чергу повинні ураховувати особливості правового регулювання, визначені законами у відповідній сфері та міжнародними договорами, одночасно звертаючи увагу на правила встановлені нормами переліченими в ч. 5 ст. 2 Закону № 877-V та, якщо певні правовідносини не врегульовані законами у відповідній сфері та міжнародними договорами звертатись до інших норм Закону № 877-V.

Відповідно до положень ст. 259 КЗпП державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Таким державним органом є Держпраці України, відповідно до покладених на неї завдань.

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення №96), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до п.п. 3 п.4 Положення на Державну інспекцію з питань праці України покладено завдання здійснювати державний нагляд та контроль за додержанням вимог законодавства про зайнятість населення з питань дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню.

Пунктом 7 Положення встановлено, що Державна служба України з питань праці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 100 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» утворено Управління Держпраці в Тернопільській області, реорганізувавши шляхом злиття Територіального управління Держгірпромнагляду в Тернопільській області та Територіальної державної інспекції з питань праці в Тернопільській області.

Заходи державного контролю (інспекційні відвідування) проводяться відповідно до Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295 «Про деякі питання реалізації статті 259 КЗпП та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Порядок 295).

Цей Порядок визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю.

Пунктом 2 Порядку № 295 визначено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів

Згідно з пунктом 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю чи за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин.

Пунктом 11 Порядку № 295 передбачено, що інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право:

- під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об'єкта відвідування, в яких використовується наймана праця;

- ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об'єктом відвідування їх копії або витяги;

- наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об'єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення;

- фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки;

- отримувати від державних органів інформацію, необхідну для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування.

Виходячи з наведених вимог та фактичних обставин справи у суду не виникає сумнівів щодо дотримання порядку проведення відповідачем перевірки.

Частиною першою статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) визначено, що трудовий договір з угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за яким працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до вимог частини третьої статті 24 КЗпП, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:

фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

На підставі аналізу правових норм наведених статей, суд зазначає, що статтею 24 КЗпП встановлено заборону допуску працівника до роботи за наявності одночасно двох умов:

- без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу;

- та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

Водночас ч. 2 ст. 265 КЗпП України встановлено відповідальність за допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Як зазначає позивач, нею з всіма працівниками було укладено трудові договори та видано про це відповідні накази, а ч. 2 ст. 265 КЗпП України не передбачено відповідальності за не повідомлення чи несвоєчасне повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

Проте, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що оформлення трудового договору значно ширше поняття ніж його укладення та включає: укладення трудового договору, видання відповідного наказу чи розпорядження та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, оскільки саме за наявності одночасно цих умов, як зазначено в статті 24 КЗпП дозволений фактичний допуск працівника до роботи.

Порядком повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу затвердженим постановою КМУ № 413 від 17 червня 2015 року установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором.

Таким чином, відповідальність за ч. 2 ст. 265 КЗпП України настає і у випадку не повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу до початку його роботи.

Як стверджується матеріалів справи, працівники позивача після укладення трудових договорів приступили до роботи та про це повідомлено територіальний орган ДФС в такі терміни:

- ОСОБА_5 - дата початку роботи 11.04.2018 року, дата повідомлення ДФС 19.04.2018 року (а.с. 87);

- ОСОБА_6 - дата початку роботи 01.08.2017 року, дата повідомлення ДФС 15.05.2018 року (а.с. 88);

- ОСОБА_7 - дата початку роботи 01.10.2017 року, дата повідомлення ДФС 15.05.2018 року (а.с. 88);

- ОСОБА_8 - дата початку роботи 15.03.2018 року, дата повідомлення ДФС 15.05.2018 року (а.с. 88);

- ОСОБА_9 - дата початку роботи 01.03.2018 року, дата повідомлення ДФС 15.05.2018 року (а.с. 88);

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених норм матеріального права, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова Управління Держпраці у Тернопільській області № ТР552/759/АВ/ТД-ФС, якою на ФОП ОСОБА_2 накладено штраф за порушення абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпІІ України у розмірі 558 450 грн. (за 5 працівників) є правомірною.

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Наказом № 489 від 06.12.2008 року Державного комітету статистики України затверджено форму табеля обліку робочого часу (типова форма № П-5).

Форму табелю робочого часу розроблено з метою використання робочого часу та розрахунків з працівниками із заробітної плати.

Оскільки ні ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», ні іншими нормативно-правовими актами не визначено яким чином повинен здійснюватися облік виконуваної працівником роботи та який орган повинен розробити відповідний порядок, видається очевидним, що форма табеля обліку робочого часу затверджена наказом Державного комітету статистики України № 489 від 06.12.2008 року носить рекомендаційний характер і складається із мінімальної кількості показників, необхідних для заповнення форм державних статистичних спостережень.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у разі потреби можна застосовувати й іншу форму табеля, але при цьому обов'язковим є наявність первинного обліку показників щодо використання робочого часу.

Проаналізувавши Табелі обліку робочого часу надані позивачем починаючи з серпня 2017 року по квітень 2018 року, з них неможливо встановити яку кількість годин відпрацьовано кожним з працівників, хоча відповідна графа наявна в цих табелях (а.с. 20-28).

Згідно з абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених норм матеріального права, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова Управління Держпраці у Тернопільській області № ТР552/759/АВ/ІП-ФС, якою на ФОП ОСОБА_2 накладено штраф за порушення абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України у розмірі 3 723 грн. є правомірною.

Як слідує з наданих позивачем табелів, працівники позивача працювали як у вихідні так і святкові дні.

Відповідно до статті 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі:

1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками;

2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки;

3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.

На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Згідно з табелем обліку робочого часу працівників за серпень 2017 року перукар ОСОБА_6 та майстер манікюру ОСОБА_3 працювали у святковий день 24 серпня (День Незалежності), за жовтень 2017 року перукар ОСОБА_6 та майстер манікюру ОСОБА_9 працювали у святковий день 14 жовтня (День Захисника Вітчизни), за грудень 2017 року перукар ОСОБА_6 та майстер манікюру ОСОБА_9 працювали у святковий день 25 грудня (Різдво Христове), за березень 2018 року ОСОБА_7 та майстер манікюру ОСОБА_9 працювали 8 березня (Міжнародний День Жінки).

Як вже зазначалось вище в табелі робочого часу, який вівся на підприємстві не зазначено кількість годин, які відпрацьовані працівниками у святкові чи вихідні дні, хоча відповідна графа для заповнення міститься в цих табелях. Такий облік зумовлений потребою у виплаті працівникам подвійної оплати за відпрацьовані години роботи у такі дні.

Як зазначив позивач, за роботу у святкові та вихідні дні працівникам позивача надавався інший день відпочинку.

Проте це твердження не ґрунтується на відповідних доказах, так як надання іншого дня відпочинку відбувається за бажанням працівника, а не в односторонньому порядку.

Тим більше з табелів робочого часу наданих позивачем неможливо встановити чи взагалі надавався будь-який інший день відпочинку, а так само яким чином проводилась компенсація за святкові чи неробочі дні.

Суд звертає увагу, що відповідні норми містяться і в п. 5 трудових договорів укладених з позивачем, при цьому вихідні дні як зазначено в цьому пункті надаються згідно графіку, який наданий суду не був.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що компенсація роботи у святковий та неробочий день чи надання іншого дня відпочинку працівникам ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_7 - ФОП ОСОБА_2 не здійснювалося.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про оплату праці» норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Розмір мінімальної заробітної плати визначається з урахуванням потреб працівників та їх сімей, вартісної величини достатнього для забезпечення нормального функціонування організму працездатної людини, збереження її здоров'я набору продуктів харчування, мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а також загального рівня середньої заробітної плати, продуктивності праці та рівня зайнятості (стаття 9 Закону України «Про оплату праці»).

Статтею 2 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що на основі соціальних стандартів визначаються розміри основних соціальних гарантій: мінімальних розмірів заробітної плати та пенсії за віком, інших видів соціальних виплат і допомоги.

Мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальні гарантії в оплаті праці, визначаються генеральною угодою (стаття 11 Закону України «Про оплату праці»).

Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, індексація заробітної плати є і мінімальною державною гарантією в оплаті праці, і державною соціальною гарантією, оскільки стосується працівників і їх сімей.

Водночас, статтею 95 КЗпП України визначено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

Таким чином, фіксована сума індексації виплачується до наступного підвищення тарифної ставки (окладу), при якому сума збільшення заробітної плати перевищить фіксовану суму індексації.

Впродовж серпня - грудня 2017 року заробітна плата найманих працівників залишалась незмінною - 3200 грн. Серпень 2017 року є базовим місяцем для двох працівників (ОСОБА_7 та ОСОБА_6), а тому їм у грудні 2017 року слід було індексувати заробітну плату у розмірі 3,2% прожиткового мінімуму.

У відомостях нарахування заробітної плати за грудень 2017 року інформація про нарахування індексації зазначеним працівникам відсутня.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених норм матеріального права, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова Управління Держпраці у Тернопільській області № ТР552/759/АВ/МГ-ФС, якою на ФОП ОСОБА_2 накладено штраф за порушення абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України у розмірі 148 920 грн. є правомірною.

Відповідно до частини 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічна норма міститься і в статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Як слідує з Книги нарахування заробітної плати та відомостей на виплату грошей за період серпень 2017 року - лютий 2018 року (а.с. 37- 49), ФОП ОСОБА_2 виплачувала заробітну плату найманим працівникам без авансу єдиним платежем в кінці місяця.

Такі дії ФОП ОСОБА_2 є порушенням наведених вище статей відповідальність за які передбачена статтею 265 КЗпП України.

ФОП ОСОБА_2 зазначає, що такий порядок виплати заробітної плати погоджений із працівниками, однак суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ці твердження не підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами.

Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Майстер манікюру та педикюру ОСОБА_13 звільнена 01.02.2018 року, в день звільнення працювала, однак належні їй суми виплачені лише 02.03.2018 року, що не заперечується позивачем.

Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Оскільки ОСОБА_13 звільнена 01.02.2018 року, а належні їй суми виплачені лише 02.03.2018 року, що не заперечується позивачем, то це є порушенням встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць.

Позивач зазначає, що виплата заробітної плати за один відпрацьований день ОСОБА_13 відбулась лише 02.03.2018 року не з вини позивача, оскільки в день звільнення ОСОБА_13 не повернула робочий інвентар, а невиплачена сума була спірною. Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ці твердження не підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених норм матеріального права, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова Управління Держпраці у Тернопільській області № ТР552/759/АВ/ЗП-ФС, якою на ФОП ОСОБА_2 накладено штраф за порушення абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України у розмірі 11 169 грн. є правомірною.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини 6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Однак в постанові Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 червня 2018 року в справі №607/8221/18 не досліджувались та не встановлювались обставини щодо дотримання або недотримання ФОП ОСОБА_2 мінімальних державних гарантій в оплаті праці, тощо, а лише зроблено висновок про відсутність події та складу адміністративного правопорушення в діях ФОП ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги відповідача є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права в частині встановлення факту перебування працівників на роботі без укладення трудового договору, забезпечення не достовірного обліку робочого часу як цього вимагає ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», не проведення нарахування заробітної плати у подвійному розмірі за години роботи у святкові та неробочі дні, не проведення індексації заробітної плати, не виплати заробітної плати щонайменше два рази на місяць, розрахунку при звільненні працівника, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.ст. 308,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Тернопільській області задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року у справі № 819/923/18 - скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
В. В. Ніколін

Повний текст судового рішення виготовлено 05.12.2018 року.