Справа № 804/1144/17
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

05 грудня 2018 року м. Дніпросправа № 804/1144/17
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Шлай А.В.,

за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідачів: Резнікова Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року, (суддя суду першої інстанції Турлакова Н.В.), прийняте у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро, у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень - рішень-

в с т а н о в и в :

13 лютого 2017 року фізична особа - підприємець ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 03 лютого 2017 року № на суму 22 522 грн., визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 03 лютого 2017 року № на суму 457 728.50 грн..

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що за наслідками податкової перевірки ФОП ОСОБА_3 у 2014 та 2015 роках встановлено завищення сум витрат, через включення позивачем до витрат господарської діяльності сум ПДВ, що були сплачені ним у ціні придбаних товарів (робіт, послуг) отриманих від контрагентів- постачальників, Вказані висновки податкового органу позивач вважає необгрунтованими оскільки у 2014 та 2015 роках ФОП ОСОБА_3 здійснював операції, звільнені від оподаткування ПДВ, під час яких, ним було використано товари, при придбанні яких було сплачено ПДВ контрагентам - постачальникам. За вказаних обставин, відповідно до положень Інструкції з бухгалтерського обліку податку на додану вартість, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України 01.07.97 № 141, ФОП ОСОБА_3 мав право віднести витрати зі сплати ПДВ у сумі 1455639,37 грн. до собівартості товарів та у відповідності до п.п. 177.2, 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України правомірно визначив розмір витрат і оподатковуваного доходу. Також позивач зазначив, що всі витрати за період 2015 року підтверджуються необхідними первинними документами, тому позбавлення позивача права на віднесення таких сум до витрат господарської діяльності, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, є неправомірним.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року в задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами адміністративного позову.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що згідно наданих до перевірки документів ФОП ОСОБА_3 у перевіряємому періоді включав до витрат суми ПДВ, що входять до ціни придбаних товарів (робіт, послуг) отриманих від контрагентів в 2014 та 2015 роках, внаслідок чого завищено суму витрат за відповідні роки. Також, ФОП ОСОБА_3 було завищено суму витрат за рахунок віднесення до витрат документально не підтверджених сум орендної плати за користування приміщенням, а також сум ПДВ, сплачених на користь митних органів в 2015 році. Відповідач зазначає, що перевіркою встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства, що вплинули на розрахунок податку на доходи фізичних осіб, на підставі висновків перевірки правомірно та обґрунтовано прийнято оскаржувані податкові повідомлення - рішення про донарахування позивачу податку на доходи фізичних осіб за 2014 та 2016 роки, а також військового збору за відповідний період.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що він у своїй діяльності в неоподатковуваних ПДВ операціях використовував товари, при придбанні яких було сплачено ПДВ, позивач мав право віднести витрати, при придбанні яких було сплачено ПДВ до собівартості відповідно до пп. 177.2, ст. 177.4, ст. 177 ПК України правомірно визначив розмір витрат, в тому числі на суму 1076 231.56 грн., зі сплати ПДВ. Позивач зауважує, що така можливість передбачена у п. 177.4.1 с. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України та деталізована в Інструкції з обліку ПДВ, а відтак позивачем не було допущено порушень норм Закону.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01 грудня 2016 року посадовими особами ДПІ в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області проведено планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 за період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року, за наслідками якої складено акт від 01.12.2016 року №3577/04-61-1304/НОМЕР_1.

За наслідками перевірки податковий органо дійшов висновків про порушення ФОП ОСОБА_3:

ст. 177 ПК України, в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності у сумі 305 152.33 грн., у т.ч.:

-за 2014 рік у розмірі 64915.44 грн.,

-за 2015 рік у розмірі 240 236.89 грн.,

пп. 1.4, 1.6 п. 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України в результаті чого донараховано військового збору у розмірі 18017.76 грн. за 2015 рік.

п. 177.10 ст. 177 ПК України - відсутність ведення Книги обліку доходів і витрат.

На підставі висновків акту перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення - рішення:

№ від 03.02.2017 року, яким ФОП ОСОБА_3 збільшено суму грошового зобов'язання за платежем Військовий збір всього на суму 22525.20 грн., з них за основним платежем 18017.76 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 4504.44 грн.;

№ від 03.02.2017 року, яким ФОП ОСОБА_3 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування 457727.50 грн., з них 305152.33 грн. за основним платежем, 152576.17 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Правомірність та обґрунтованість податкових повідомлень - рішень №

та № від 03.02.2017 року є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до приписів п. 177.3 ст. 177 ПК України, визначено, що для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість не включається до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних та проданих товарів (робіт, послуг).Таким чином, суми податку на додану вартість сплачені позивачем в ціні товарів не можуть включатись до витрат. Також, суд першої інстанції зазначив, що до складу інших витрат в 2015 році ФОП ОСОБА_3 відніс витрати з придбання послуг оренди, які не підтверджені документально, шо є порушенням вимог податкового законодавства.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 177.1 ст. 177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 ПК України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).(п. 177.3 ст. 177 ПК України)

Відповідно до пп. 174.1, пп.174.4, п. 177.4 ст. 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Отже, приписи ст. 177 ПК України, визначають витрати, які можуть бути включені для визначення об'єкта оподаткування, при цьому, п. 177.3 ст. 177 ПК України, прямо передбачено, що суми ПДВ не включаються платником до складу витрат, що враховуються для визначення об'єкту оподаткування податком на доходи фізичних осіб фізичної особи - підприємця, який зареєстрований платником ПДВ.

Судом встановлено, що позивач в 2014 та 2015 році був зареєстрований платником податку на додану вартість.

Як видно з акту перевірки під час перевірки податковим органом встановлено завищення витрат за 2014 рік на загальну суму 379407 грн., внаслідок включення до складу валових витрат суми витрат на придбання ТМЦ разом із сумами ПДВ.

В 2015 році ФОП ОСОБА_3 завищено витрати за рахунок віднесення до складу витрат сум ПДВ, сплачених в ціні ТМЦ всього на суму 162113.93 грн., а також на суму 914117.64 грн. за рахунок сум ПДВ сплачений до митних органів відповідно до ВМД при придбанні імпортованого товару.

Податковий орган дійшов висновку, що віднесення до складу витрат 2014 та 2015 року сум ПДВ, сплачений ФОП ОСОБА_3 в ціні прибраних ТМЦ є порушенням п. 177.3 ст. 177 ПК України, що призвело до зменшення оподаткованого доходу та не донарахування позивачем сум податку на доходи фізичних осіб а також військового збору.

Також, матеріали перевірки свідчать, що в перевіряємий період позивач здійснював діяльність, яка звільнена від оподаткування податком на додану вартість, про що зазначено в акті перевірки.

Відповідно до пп. 139.1.6 п. 139.1 ст. 139 ПК України, (в редакції, що діяла протягом 2014 року) до складу витрат не включаються суми податку на прибуток, а також податків, установлених пунктом 153.3 статті 153 та статтею 160 цього Кодексу; податку на додану вартість, включеного до ціни товару (роботи, послуги), що придбаваються платником податку для виробничого або невиробничого використання, податків на доходи фізичних осіб, які відраховуються із сум виплат таких доходів згідно з розділом IV цього Кодексу.

У разі якщо платник податку, зареєстрований як платник податку на додану вартість, одночасно проводить операції з продажу товарів (виконання робіт, надання послуг), що оподатковуються податком на додану вартість та звільнені від оподаткування або не є об'єктом оподаткування таким податком, податок на додану вартість, сплачений у складі витрат на придбання товарів, робіт, послуг, які входять до складу витрат, та основних засобів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації, включається відповідно до витрат або вартість відповідного об'єкта основних засобів чи нематеріального активу збільшується на суму, що не включена до податкового кредиту такого платника податку згідно з розділом V цього Кодексу.

Отже, з урахуванням того, що позивач - фізична особа - підприємець, зареєстрований платником податку на додану вартість, протягом 2014 року здійснював діяльність, яка звільнена від оподаткування ПДВ, мав право на віднесення до витрат сум ПДВ до складу витрат за 2014 рік. Тому висновок податкового органу про завищення позивачем суми витрат за 2014 рік всього на 379407 грн. є необґрунтованим.

В свою чергу, з 01.01.2015 року змінено редакцію ст. 139 ПК України, та виключено пп. 139.1.6 п. 139.1 ст. 139 ПК України, який передбачав можливість віднесення сум податку на додану вартість до складу витрат фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник ПДВ, що одночасно проводить діяльність, звільнено від оподаткування ПДВ.

Позивач зазначає, що до витрат з 2015 рік, ним правомірно віднесено суми сплачених ПВД в ціні ТМЦ та відповідно до вантажно-митної декларації, оскільки відповідно до пп.177.4.1 п. 177.4 ст. 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать, зокрема, що утворюють основу для виробництва. В свою чергу, в силу приписів відповідно до п. 10 Інструкції з обліку ПДВ, суми податку на додану вартість сплачені в ціні сировини, підлягають зарахуванню до собівартості вироблених товарів, робіт послуг.

Між тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що з 01.01.2015 року приписами Податкового кодексу України не передбачено можливості для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого платником ПДВ, відносити до складу витрат суми ПДВ, сплачені в ціні ТМЦ, а п. 177.3 ст. 177 ПК України містить пряму заборону для фізичної особи -підприємця, зареєстрованого як платник ПДВ, відносити до складу витрат і доходу сум сплаченого податку на додану вартість.

Приписи ПК України, зокрема ст. 177 ПК України, мають вищу юридичну силу ніж Інструкція з обліку ПДВ, яка є підзаконним нормативним актом та визначає загальні принципи бухгалтерського обліку податку на додану вартість. Норми ПК України є спеціальними для умов визначення об'єкту податку на доходи фізичних осіб, та в силу принципу ієрархічності застосування нормативно-правових актів, з урахування специфіки нормативного регулювання, до спірних відносин мають бути застосовані саме приписи п.177.3 ст. 177 ПК України.

Відтак, з урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно правомірності визначення відповідачем сум завищення позивачем витрат за 2015 рік за рахунок віднесення до складу витрат сум ПДВ, сплачених в ціні ТМЦ всього на суму 162113.93 грн., а також на суму 914117.64 грн. за рахунок сум ПДВ сплачений до митних органів відповідно до ВМД при придбанні імпортованого товару.

Щодо завищення позивачем інших витрат за 2015 рік, шляхом віднесення до складу витрат на оплату оренду приміщення, не підтверджених документально, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 177.4 статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу ("Податок на прибуток підприємств").

Відповідно до п. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 ПК України, до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю належать інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться, зокрема, витрати на оплату оренди.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 цього Кодексу не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Аналіз наведених норм свідчить, що у податковому обліку господарські операції та витрати за ними мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити, перелік яких визначено у цій нормі.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Отже, для умов віднесення витрат до складу витрат, що враховуються для визначення об'єкту оподаткування певного податкового періоду, такі витрати мають бути підтвердженні документально, зокрема, як визначено приписами пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами.

Під час розгляду справи до суду першої інстанції позивачем були надані первинні документи, а саме: акти надання послуг (а.с. 94 - а.с. 129), згідно яких сума понесених ФОП ОСОБА_3 у 2015 році витрат з придбання послуг оренди виробничої будівлі, складських приміщень, обладнання та комунальних витрат, отриманих від ТОВ «СВІТ РЕАБІЛІТАЦІЇ» становить 222321,81 грн..

Подані позивачем документи відповідають вимогам закону щодо своєї форми та змісту, та є первинним документами для умов документального підтвердження витрат, що враховуються для визначення об'єкту оподаткування.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Під час перевірки податковим органом було встановлено, що книги обліку доходів і витрат позивач не веде.

При цьому, факту пов'язаності витрат на оренду приміщення з безпосередньою господарською діяльністю ФОП ОСОБА_3 відповідач не заперечує, оскільки частину витрат позивача на оренду приміщення за 2015 рік податковий орган визнав.

Так, під час перевірки податковим органом встановлено, що за 2015 рік ФОП ОСОБА_3 включено суму придбання послуг оренди виробничої будівлі, складських приміщень, обладнання та комунальних послуг, отриманих від ТОВ «СВІТ РЕАБІЛІТАЦІЇ» у розмірі 266786.17 грн. За даними перевірки податковий орган дійшов висновку, що сума придбання послуг оренди виробничої будівлі, складських приміщень, обладнання та комунальних витрат складає 141833.33 грн., які є документально підтвердженими та поплаченими на день проведення перевірки.

В акті перевірки податковим органом не наведено фактів та їх аналізу, з яких виходив податковий орган при визначенні, що інші витрати на придбання послуг з оренди приміщень позивачем в 2015 року є непідтверджені документально в їх частині. Не наведено в акті з чого саме виходив податковий орган при визначенні, що інші витрати на суму 141833.33 грн. є підтвердженими первинними документами, не вказано якими саме документами вони підтверджуються.

Тобто, відповідачем взагалі не наведено мотивів з яких він виходив, при визначенні документально підтвердженого розміру витрат ФОП ОСОБА_3 з придбання послуг оренди ні в акті перевірки ні в відзові на адміністративний позов, ні в відзові на апеляційну скаргу.

Таким чином, податковим органом, на якого покладено обов'язок доводити правомірність прийнятого ним рішення, не доведено правомірності висновку заниження позивачем об'єкту оподаткування податком на доходи фізичних осіб, за рахунок віднесення до витрат за 2015 рік, не підтверджених документально витрат на придбання послуг оренди.

Суд апеляційної інстанції також, звертає увагу, що в п. 1.12 Акту перевірки, вказано, що під час перевірки податковим органом використано, зокрема, угоди, первинні документи на отримання та відвантаження ТМЦ, рахунки, банківські документи суцільним порядком з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року суцільним порядком.

Жодних зазначень про ненадання будь-яких документів під час перевірки позивачем акт перевірки не містить, акту про ненадання документів під час перевірки не складалось. Штрафних санкцій за ненадання або незбереження первинної документації до позивача не застосовано.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем під час перевірки не враховано, що витрати на придбання оренди в 2015 році підтверджені позивачем документами, зокрема актами, що відповідно до ЗУ «Про бухгалтерський облік та податкову звітність» фіксують факт та обсяг здійснення господарської операції, та підтверджують витрати для умов визначення об'єкту оподаткування податковим на доходи фізичних осіб. Внаслідок чого зроблено безпідставний висновок про завищення позивачем витрат за рахунок придбання послуг оренди на суму 124952.84 грн..

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку, про відсутність законних підстав для врахування первинних документів - актів, наданих позивачем під час розгляду справи в якості доказів відповідно ст. 77 КАС України, оскільки, як вже зазначалось, матеріалами перевірки не зафіксовано факту неподання позивачем таких документів до перевірки.

Отже, з урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що податкове повідомлення - рішення № від 03.02.2017 року слід скасувати в частині нарахування грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб всього на суму 125 724.01 грн., з них за основним платежем 83816.01 грн., та за штрафними фінансовими санкціями 41908 грн., а податкове повідомлення - рішення № від 03.02.2017 року слід скасувати в частині нарахування військового збору на суму 2 342.86 грн., з них з основним платежем 1874.29 грн., та за штрафними санкціями 468.57 грн..

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Так, судом встановлено, що ціна позову у даній справі становить 480 250.70 грн., ціна задоволених позовних вимог становить 128 066.87 грн.., таким чином судом задоволено 26.6% позовних вимог ФОП ОСОБА_3. (128 066.87грн./480 250.70 х 100).

Як видно з матеріалів справи, при поданні адміністративного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4802.52 грн., при поданні апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в розмірі 7203.78 грн.. Таким чином, сума судового збору, що має бути стягнута на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог становить 3 193.68 грн. (4802.52грн.+70203.78грн.х 26.6%).

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 317, ст. 321 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року в адміністративній справі №804/1144/17 - скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 03.02.2017 року в частині нарахування фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3 грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 125 724.01 грн., з них за основним платежем 83816.01 грн., та за штрафними фінансовими санкціями 41908 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 03.02.2017 року в частині нарахування фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3 військового збору на суму 2 342.86 грн., з них з основним платежем 1874.29 грн., та за штрафними санкціями 468.57 грн..

В іншій частині в задоволення позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області суму сплаченого судового збору у розмірі 3 193 (три тисячі сто дев'яносто три) гривні 68 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена 06.12.2018р.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя А.В. Суховаров

суддя А.В. Шлай