Справа № 200/10581/18-а
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 р. Справа№200/10581/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кониченка О.М. при секретарі судового засідання Рудь Т.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Маріупольського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо припинення виплати пенсії з 01 червня 2018 року та зобовязати відповідача поновити виплату пенсії з 01 червня 2018 року з виплатою виниклої заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є пенсіонером за віком та внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку в Маріупольському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області. З 01 червня 2018 року виплата пенсії була припинена до зясування місця фактичного проживання. Позивач вважає таку бездіяльність протиправною та такою, що порушує конституційні права. Просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо припинення виплати пенсії з 01 червня 2018 року та зобовязати відповідача поновити виплату пенсії з 01 червня 2018 року з виплатою виниклої заборгованості.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2018 року суд відкрив провадження у справі, призначивши до розгляду на 21 листопада 2018 року за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

21 листопада 2018 року розгляд справи був відкладений на 04 грудня 2018 року.

28 листопада 2018 року відповідач надав через канцелярію відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволені позовних вимог.

Свою позицію відповідач вмотивовував наступним, ОСОБА_1, перебуває на обліку в управлінні, як отримувач пенсії за віком. Виплату пенсії переведено з територіального управління ПФУ в м. Макіївка. Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 252-УІІІ а також Закону України від 16 вересня 2014 року № 1680-VIІ «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» м. Макіївка Донецької області визнано тимчасово окупованою територією. Виплата пенсії позивачу проводиться на підставі макету електронної пенсійної справи, так як паперова справа знаходиться на тимчасом непідконтрольній українській владі території. У червні 2018 року довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи видану на імя ОСОБА_1, Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради була скасована згідно статті 12 ЗУ «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб». Зазначене призвело до зупинення виплати пенсії позивачу. Відповідно до п. 8 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 07.11.2014 року №595, особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Рішення Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи видане на імя ОСОБА_1 не оскаржено. Скасування Довідки з підстав визначених ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб» позбавляє на сьогоднішній день управління можливості відновити позивачу виплату з 01.06.2018 пенсії за віком.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії ВС 454707, ідентифікаційний код НОМЕР_1, місце реєстрації, згідно паспортних даних: Донецька область, м. Макіївка, вул. Радіщева, буд. 26. Позивач є пенсіонером за віком з 01 березня 1998 року про що свідчить пенсійне посвідчення.

13 квітня 2017 року позивач взятий на облік внутрішньо переміщених осіб за адресою проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчить довідка № /НОМЕР_2 від 13.04.2017 року.

Відповідно до відповіді відповідача від 12.09.2018 року № 623/Ф-01-01-08 на звернення ОСОБА_1, зазначено, що 04.07.2017 року р. пенсійним фондом було здійснено запити щодо висилки макета пенсійної справи та вигрузки її електронної версії. 05.07.2017 року ОСОБА_1, було включено до реєстру №247 який було направлено до Управління соціального захисту населення Маріупольської міської ради щодо проведення перевірки фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи та винесення відповідного рішення. 17.07.2018 року до управління надійшов протокол комісії № 55 від 13.07.2018 року Центральної районної адміністрації Маріупольської ради щодо призначення ОСОБА_1, соціальної виплати внутрішньо переміщеній особі за місцем проживання. Після отримання макета пенсійної справи та вигрузки електронної версії заява та документи були передані до відділу призначення пенсій на подальше опрацювання. В квітні 2018 року заява була опрацьована, пенсійна справа взята на облік з 18.04.2018 року. Пенсійну справу включено до списку справ на міграцію. Поновлення виплати пенсії було здійснено в травні 2018 року через відділення АТ „Ощадбанку. Дата виплати 25.05.2018р. ОСОБА_1 отримав пенсію за травень 2018 р. у розмірі 6314,14грн., та була здійснена виплата пенсії за минулий час (ст.46) 5033,76 грн. З 01.06.2018 р. виплата пенсії була призупинена до зясування. Виплата недоотриманої пенсії буде здійснюватись на умовах окремого порядку

відповідно до п. 15 постанови КМУ від 08.06.2016 року № 365, із змінами внесеними

постановою КМУ від 25.04.2018 року №335. та відповідно до ст. 46 Закону України «Про

загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою та суб`єктом владних повноважень, виник публічно-правовий спір у сфері соціального захисту, з приводу правомірності невиплати такого виду страхової виплати, як пенсія.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.

Відповідно до положень частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. При цьому основи соціального захисту, а також форми і виді пенсійного забезпечення, визначаються виключно законами України (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Зокрема, з огляду на положення статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов'язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Разом з цим, положення частини 1 статті 27 цих же основ передбачають, що виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов'язків щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Отже, Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування вичерпних випадків припинення таких страхових виплат, як пенсія, не передбачають, але встановлюють, що вони можуть бути передбачені іншими законами.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014 №1706-VII (далі - Закон №1706-VII).

Згідно статті 7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058, згідно з якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст. 49 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-VI (далі - Закон №1058).

Відповідно частини 1 статті 49 Закону України №1058 Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, і закон, який є спеціальним, вичерпних випадків припинення пенсійних виплат не передбачав, але унормовував, що ці інші випадки припинення пенсійних виплат можуть бути передбачені тільки законом.

Також суд звертає увагу на те, що у будь-якому випадку, хоча припинення виплати пенсії могло мати місце й в інших випадках, передбачених іншим законом, воно можливе виключно на підставі рішення територіального органу Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Щодо скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи суд зазначає, що скасування такої довідки саме по собі не може бути підставою для припинення виплати пенсії.

Зазначені обставини вказують на допущення відповідачем порушення вимог статті 49 Закону № 1058, яка визначає вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії.

Пункт 5 частини першої статті 49 Закону № 1058-VI, з огляду на приписи Закону № 1706-VII, не може бути застосований, оскільки цей пункт відсилає виключно до випадків, передбачених законом, тобто, вказані правовідносини не можуть бути врегульовані іншими нормативно-правовими актами, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України, які відносяться до підзаконних нормативних актів.

Більш того, згідно ч. 2 ст. 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №428/6624/17 (адміністративне провадження № К/9901/3256/17), висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про незалежність судової влади № 8 від 13 червня 2007 року встановлено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Суд вважає необґрунтованими посилання управління Пенсійного фонду на постанови Кабінету Міністрів України №365, оскільки підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що призупинення виплати пенсії позивачу мало місце не у спосіб передбачений законом України, а з точки зору положень статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Суд констатує, що Закон України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб та Закон України Про боротьбу з тероризмом не визначає жодної спеціальної підстави для припинення виплати особі будь-якого виду соціальної виплати, у тому числі і пенсії, як і не наділяє органи пенсійного фонду України правом не приймати рішення у випадку наявності підстави для припинення виплати пенсії, як це прямо встановлено частиною 1 статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування і тим більше, не встановлює права вчинити це автоматично на підставі інформації, отриманої від Держприкордонслужби або іншого державного органу про відсутність внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання чи про її повернення до покинутого місця проживання і не повернення назад.

Положеннями статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені саме Конституцією та законами України.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії, суд вважає таким, що не мало ознак законності. Тому, суд не бачить необхідним перевіряти дії пенсійного органу на предмет того чи переслідували вони легітимну мету: публічні або ж суспільні інтереси, а також чи було втручання у право на мирне володіння своїм майном пропорційним поставленій меті. Встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дії не у спосіб, що встановлений законом, є окремою підставою, яка вказує на те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

За таких обставин суд вважає обґрунтованими в цій частині вимоги позивача.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у зразковій адміністративній справі № 805/402/18-а від 03.05.2018.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 243/3505/16-ц, ОСОБА_2 Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених і раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року по справі № 6-51цс17, та погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат. Разом з тим ОСОБА_2 Верховного Суду вважає необґрунтованими наведені в касаційній скарзі доводи щодо неврахування судами того, що позивач належить до осіб, які до теперішнього часу не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади, тобто не мають статусу внутрішньо переміщених осіб, а виплата заборгованості зі страхових виплат покладена на те відділення, де потерпілий зареєстрований як тимчасово переміщений при написанні заяви про виплату заборгованості до відділення, де на теперішній час отримує страхові виплати, а також щодо неможливості виконання рішення через відсутність фінансування.

Суд звертає увагу відповідача на те, що в силу вимог частини п'ятої статті 13 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII Про судоустрій і статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з нормами частини шостої зазначеної статті висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Крім того, згідно частини пятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки під час розгляду справи встановлена протиправність дій органу владних повноважень щодо припинення виплати пенсії позивачу, суд вважає позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню з ухваленням рішення про зобовязання субєкта владних повноважень поновити виплату пенсії позивачу.

З урахуванням вище викладеного, оскільки бездіяльність щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01.06.2018 року була протиправною для відновлення порушеного права позивача на отримання пенсії, відповідача дійсно слід зобов`язати поновити виплату пенсії та сплатити заборгованість починаючи з 01.06.2018 року.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з вимогами статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

Нормами статті 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, рішення суду щодо зобовязання відповідача поновити виплату пенсії позивачу та сплатити заборгованість починаючи з 01.06.2018 року підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

У відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тож, сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Маріупольського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Маріупольського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, буд. 27а, ) щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2018 року.

Зобовязати Маріупольське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, буд. 27а, ) поновити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, Донецька обл., м. Маріуполь, пров. Лисенко, буд. 13) виплату пенсії та сплатити заборгованість з 01 червня 2018 року.

Допустити до негайного виконання судове рішення в частині виплати пенсії ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, Донецька обл., м. Маріуполь, пров. Лисенко, буд. 13) у межах суми стягнення пенсії за один місяць.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Маріупольського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, буд. 27а, ) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, Донецька обл., м. Маріуполь, пров. Лисенко, буд. 13) суму судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Повний текст рішення складено та підписано 05 грудня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Кониченко О.М.