Справа № 0340/1617/18
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/2024/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Іщук Л.П., Попка Я.С.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2018 року у справі № 0340/1617/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції - Андрусенко О.О.,

час ухвалення рішення - 07.09.2018 року, ,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - 07.09.2018 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови від 14.06.2018 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 % від суми заборгованості, а саме - 237869,67 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження є здійснення державним виконавцем дій по стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум та їх фактичне виконання. Виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум. Проте, вжиті державним виконавцем в межах виконавчого провадження заходи примусового виконання рішення, не призвели навіть до часткового виконання рішення суду та стягнення на користь банку сум заборгованості. Вказує на те, що протягом всього часу здійснення виконавчого провадження державним виконавцем жодних коштів на користь банку не було стягнуто, а тому, вважає, що в останнього не було жодної підстави для стягнення з боржника виконавчого збору.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновкам, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме те, що державним виконавцем не було стягнуто з боржника на користь стягувача присуджених сум, тому немає підстав для стягнення виконавчого збору.

Просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2018 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що постанова ВП № 51294083 від 14.06.2018 року про стягнення виконавчого збору в сумі 237869,67 грн. прийнята відповідачем правомірно, а тому підстави для її скасування відсутні і у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що на виконанні у Першого відділу ДВС міста Луцьк ГТУЮ у Волинській області перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 23.07.2015 року Луцьким міськрайонним судом, у справі № 161/8618/14-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору.

11.04.2018 року Волинська філія ДП «Сетам» повідомила, що електронні торги по лоту № 269199 (належні позивачу житловий будинок та земельна ділянка, що були предметом іпотеки) не відбулися.

29.05.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» повідомив, зокрема, відповідача, що не має наміру скористатися правом іпотекодержателя і придбати предмет іпотеки.

14.06.2018 року у виконавчому провадженні № 51294083 державним виконавцем винесено постанову про зняття арешту з житлового будинку та земельної ділянки у зв'язку з відмовою стягувача залишити за собою нереалізоване майно боржника. Також 14.06.2018 року виконавцем було винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 3 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 % від суми заборгованості - 237869,67 грн.

Відповідно до п. 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі-Закон № 1404-VІІІ, чинних на момент прийняття оскаржуваного рішення), рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Оскільки, Закон № 1404-VІІІ набрав чинності 05.10.2016, а тому порядок прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 14.06.2018 у виконавчому провадженні ВП № 51294083, що відкрите за постановою від 03.06.2016 року, регулювався положеннями цього Закону.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VІІІ, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.

Згідно матеріалів справи, 14.06.2018 року виконавче провадження ВП № 51294083 було завершене (повернуто виконавчий документ стягувачу) саме на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення), у зв'язку з чим державним виконавцем прийнято в межах ВП № 51294083 оскаржувану постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 14.06.2018 року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ч.ч. 1, 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII встановлюють загальні правила стягнення виконавчого збору виконавцем.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ).

Разом з цим, ця стаття передбачає винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується.

Зокрема, ч. 5 ст. 27 вказаного Закону передбачено, що виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Згідно ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Також, слід зазначити, що згідно ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З системного аналізу вказаних норм законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено законом. Під час вчинення виконавчих дій виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Норми ст. 27 Закону № 1404-VIII містять вичерпний перелік підстав та умови за яких виконавчий збір не стягується, зокрема, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 цього Закону, за умови, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.04.2018 у справі № 825/739/17 (К/9901/2103/17), від 30.05.2018 у справі № 808/3791/16 (К/9901/20636/18).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки відповідачем прийнято оскаржувану постанову у відповідності до Закону № 1404-VIII, а тому підстави для її скасування відсутні.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2018 року у справі № 0340/1617/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Л. П. Іщук
Я. С. Попко
Повне судове рішення складено 05.12.2018 року