Справа № 809/990/18
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/495/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Багрія В.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Смидюк Х.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

суддя (судді) в суді першої інстанції - Кафарський В.В.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення - 27 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

08 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № 60696-13 та 60698-13 від 31 травня 2017 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач, в порушення положень Податкового кодексу України, необґрунтовано та безпідставно зробив висновок про наявність у позивача обов'язку щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік, в результаті чого протиправно оскаржуваними податковими повідомленнями рішеннями від 31 травня 2017 року за № 59862-13 визначив суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 847,47 грн та за № 59864-13 визначив суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 23536,24 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 липня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення № 60696-13 та № 60698-13 від 31 травня 2017 року. Рішення прийняте за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що положення статті 266 Податкового кодексу України, в даному випадку, підлягають застосуванню контролюючим органом при встановленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2017 рік, оскільки не можуть мати зворотної дії в часі, а позивачу застосовані вказані положення за податковий період 2016 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» встановлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Також, вказує, що податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки згідно податкового-повідомлення рішення № 60698-13 нарахований особі ОСОБА_1, а в контексті п. «є» пп. 266.2.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, які належать промисловим підприємствам, тобто юридичним особам.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що норма пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України виробничі цехи - не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно. Також, пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України встановлено принцип стабільності, на якому грунтується податкове законодавство, та який поширювався на прийняті органами місцевого самоврядування рішення про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік. Отже зміна ставки податку на нерухоме майно могла мати місце лише за шість місяців до початку нового бюджетного періоду - 2016 року.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розгляд справи проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачу на праві приватної власності належать наступні об'єкти нерухомого майна: - 1/3 частки виробничого цеху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу виробничого цеху від 16 листопада 2007 року(а.с.13) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №17919783 від 28 лютого 2008 року(а.с.14); 1/3 частки відпочинкового комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно за індексним номером 25119284 від 04 серпня 2014 року(а.с.16).

Згідно з підпунктом 54.3.3. пункту 54.3. статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2. пункту 266.7. статті 266 Податкового кодексу України, Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області визначено ОСОБА_1 за податковий період 2016 рік суму податкового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 847,47 грн згідно податкового повідомлення рішення форми "Ф" від 31 травня 2017 року за №60698-13(а.с.11) та в сумі 23 536,24 грн відповідно до податкового повідомлення рішення форми "Ф" від 31 травня 2017 року за №60696-13(а.с.9).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог у повному обсязі.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до пп.12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України(далі - ПК України) рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно із пп. 12.3.5 п. 12.3 тієї ж статті у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 тієї ж статті об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Згідно із пп. 266.3.1 та пп. 266.3.2 п. 266.3 вищевказаної статті базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.4.2 пункту 266.4 ст. 266 ПК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів. Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів нежитлової нерухомості, встановлюються в залежності від майна, яке є об'єктом оподаткування. Органи місцевого самоврядування до 1 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням об'єкта житлової нерухомості відомості стосовно пільг, наданих ними відповідно до цього підпункту.

Згідно із пп. 266.7.1 п. 266.7 тієї ж статті обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку:

а) за наявності у власності платника податку одного об'єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;

ґ) за наявності у власності платника податку об'єкта (об'єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а"-"г" цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об'єкт житлової нерухомості (його частку).

Відповідно до пп. 266.10.1 п. 266.10 вищевказаної статті податкове зобов'язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року № 909-VIII (далі - Закон № 909-VIII), встановлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Відповідно до пункту 7 того ж розділу рекомендувати органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України.

Стосовно прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення від 31 травня 2017 року № 60696-13 колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Зі змісту матеріалів справи слідує, що вважаючи протиправним вищевказане податкове повідомлення-рішення ОСОБА_1 зазначає про відсутність підстав для прийняття такого рішення відповідачем, а саме відсутність відповідного рішення органу місцевого самоврядування.

Такі доводи позивача є безпідставними з огляду на наступне.

У 2016 році зупинено дію пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, що свідчить про відсутність обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено, що у разі якщо місцева рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, Податковим кодексом України встановлений обов'язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Положеннями пункту 4 розділу ІІ «;Прикінцеві положення» Закону №909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», що набрав чинності 01 січня 2016 року, визначено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», що свідчить про помилковість доводів позивача про недотримання порядку застосування рішень органів місцевого самоврядування про запровадження місцевих податків, які, на його думку, не можуть бути визнані обов'язковими до сплати у 2016 році, адже місцевою радою не прийнято і офіційно не оприлюднено до 15 липня 2015 року рішення про встановлення такого розміру податку.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 серпня 2014 року у власності позивача знаходиться 1/3 частина відпочинкового комплексу, який розташований за адресою: Івано-Франківська область, Тисменицький район, с. Березівка, вул.Шевченка,7а(а.с.15).

На виконання положень Закону №909-VIII, Березнівська сільська рада рішенням № 1-1-3/2016 від 31 січня 2016 року «Про встановлення місцевих податків і зборів та ставки акцизного податку на території Березівської сільської ради» встановила, зокрема ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об'єктів нежитлової(в тому числі комерційної) нерухомості.

Відтак, у 2016 році фізичним особам - платникам податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об'єктів житлової нерухомості податок нараховується виходячи із бази оподаткування, зменшеної відповідно до пп. 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 ПК України, з урахуванням обмежень, встановлених пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України, пільги органів місцевого самоврядування з неоподатковуваної площі таких об'єктів (у разі її встановлення) та відповідної ставки податку.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для нарахування позивачу, як власнику 1/3 частини відпочинкового комплексу, що є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, грошового зобов'язання за 2016 рік на загальну суму 23536,24 грн з урахуванням положень пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України, а податкове повідомлення-рішення від 31 травня 2017 року № 60696-13 прийняте відповідачем правомірно.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення від 31 травня 2017 року № 60698-13, з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно із пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Підпунктом 14.1.1291 п. 14.1 ст. 14 ПК України встановлено, що у нежитловій нерухомості виділяють: а)будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17919783 від 28 лютого 2008 року позивач є власником 1/3 частки виробничого цеху, розташованого за адресою: АДРЕСА_1(а.с.14).

Колегія суддів зазначає, що податковим органом не враховано, що податок на нерухоме майно не сплачується щодо виробничих приміщень, а в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні № 60698-13 нараховано податок щодо виробничого приміщення, яке придбане позивачем згідно договору купівлі-продажу 1/3 частки виробничого цеху від 16 листопада 2007 року.

Матеріали справи підтверджують те, що належна позивачу на праві власності нежитлова будівля 1/3 частки виробничого цеху, за якою оскаржуваним рішенням відповідачем нараховано спірне податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно є промисловою будівлею(а.с.13-14).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем протиправно прийняте податкове повідомлення-рішення від 31 травня 2017 року № 60698-13 та нараховано позивачу, як власнику 1/3 виробничого цеху грошового зобов'язання за 2016 рік на загальну суму 847,47 грн.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що у зв'язку із неправильним застосування судом першої інстанції норм матеріального права постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення № 60698-13 від 31 травня 2017 року слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. В решті суд першої інстанції встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення в іншій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 липня 2018 року у справі № 809/990/18 - скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області № 60698-13 від 31 травня 2017 року та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в цій частині відмовити повністю.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. М. Багрій
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 05 грудня 2018 року.