Справа № 826/2195/16
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 листопада 2018 року

Київ

справа №826/2195/16

касаційне провадження №К/9901/25948/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2016 (суддя Келеберда В.І.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 (головуючий суддя - Шурко О.І., судді: Василенко Я.М., Степанюк А.Г.) у справі №826/2195/16 за поданням Головного управління ДФС у Рівненській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна,

В С Т А Н О В И В:

Головне управління ДФС у Рівненській області звернулося до адміністративного суду з поданням до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 15.02.2016 подання задовольнив.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 24.03.2016 залишив постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2016 без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просило постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 скасувати та закрити провадження у справі.

В обґрунтування своїх вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80, підпункту 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, пункту 1 частини першої статті 157, частин першої та п'ятої статті 1833 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакцій, чинній на момент постановлення оскаржених судових рішень судів попередніх інстанцій).

Зокрема, вказує на те, що наказ про призначення проведення фактичної перевірки не відповідає вимогам пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, оскільки містить лише посилання на правові підстави для проведення такого контрольного заходу без зазначення фактичних підстав. Крім того, зазначає, що відповідач оскаржив у досудовому порядку наказ про проведення перевірки, а також рішення про застосування адміністративного арешту майна, що свідчить про наявність спору про право та виключає можливість вирішення справи у провадженні за поданням органу доходів і зборів.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

Головним управлінням ДФС у Рівненській області 09.02.2016 на підставі підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України видано наказ №71 «Про проведення фактичної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа».

На підставі зазначеного наказу та направлень на перевірку від 09.02.2016 №№41,42 фахівцями контролюючого органу здійснено вихід за адресою місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» (м. Рівне, вул. Макарова, 23) для проведення контрольного заходу.

Утім, Товариством з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» 09.02.2016 не допущено посадових осіб Головного управління ДФС у Рівненській області до проведення перевірки, про що складено акт №16/21/36387249.

Першим заступником начальника Головного управління ДФС у Рівненській області прийнято рішення від 10.02.2016 №86/10С/17-00-21-19 про застосування адміністративного арешту майна платника податків - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа».

Вказані обставини слугували фактичною підставою для звернення податкового органу 11.02.2016 (згідно з відтиском поштового штемпелю на конверті) до суду з поданням про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна у порядку, встановленому статтею 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час звернення з поданням).

Задовольняючи подання, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що застосування адміністративного арешту майна є обґрунтованим, оскільки факт недопуску посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки підтверджується належними доказами. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у розглядуваній ситуації спір про право відсутній, оскільки оскарження наказу про проведення перевірки та рішення про застосування адміністративного арешту майна в адміністративному порядку є лише запереченням наявності обставин, що слугували підставою для звернення з поданням, у зв'язку з чим постановив ухвалу від 15.02.2016 про відмову в задоволенні клопотання про закриття провадження, яка за правилами процесуального закону не може бути оскаржена окремо від рішення суду.

Верховний Суд розглядав справу з подібними правовідносинами, а саме: справу №804/19780/14 (К/9901/8162/18) за поданням Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Монтаж Сервіс» про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків.

Постановою від 28.08.2018 у справі №804/19780/14 Верховний Суд ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2015 про закриття провадження скасував, справу направив до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2015 у справі №804/19780/14 мотивована наявністю спору про право, оскільки платником подано скаргу на рішення виконуючого обов'язків начальника податкового органу про застосування адміністративного арешту майна, в якій скаржник заперечує законність ініціювання та проведення документальної перевірки.

Скасовуючи вказану ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2015 у справі №804/19780/14, Верховний Суд висловив правову позицію про те, що скарга на дії посадових осіб податкового органу щодо проведення перевірки в порядку досудового (адміністративного) оскарження не має розумітись як спір про право. Оскарження наказу про проведення перевірки, дій податкового органу щодо її проведення є по суті запереченням обставин, що зумовили звернення податкового органу з відповідним поданням, не є спором про право. Більше того, суд вказав на те, що під спором про право необхідно розуміти, зокрема, оскарження до суду рішення про застосування адміністративного арешту майна, оскарження податкового повідомлення-рішення, яке покладено в основу податкового боргу, що обумовило звернення податкового органу з поданням у порядку особливого провадження тощо.

При касаційному розгляді справи №826/2195/16 суд касаційної інстанції вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного в постанові від 28.08.2018 у справі №804/19780/14, щодо відсутності спору про право у разі оскарження в досудовому порядку наказу про проведення перевірки та рішення про застосування адміністративного арешту майна з огляду на таке.

Зміст статті 56 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дає підстави для висновку про те, що рішення контролюючого органу про визначення суми грошового зобов'язання або будь-які інші рішення такого органу можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з поданням) провадження у справах за зверненням органів доходів і зборів при здійсненні ними передбачених законом повноважень здійснюється на підставі подання таких органів щодо підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків.

Відповідно до пункту 2 частини п'ятої статті 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з поданням) суд ухвалою відмовляє у прийнятті подання у разі, якщо з поданих до суду матеріалів вбачається спір про право.

У випадку виявлення наявності спору про право після відкриття провадження у справі за відповідним поданням, суд закриває провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

Таким чином, розгляд справи про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків здійснюється на підставі подання органів доходів і зборів за умови, якщо до закінчення розгляду справи за таким поданням, суд не встановить наявності спору про право.

Спір про право в контексті розглядуваної норми має місце в разі, якщо предметом спору є правовідносини, існування яких є передумовою виникнення підстав для застосування спеціальних заходів, перелічених у статті 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, спір про право наявний у разі, коли платник податків висловлює незгоду з рішенням контролюючого органу, що було підставою для виникнення обставин для внесення відповідного подання. Така незгода має втілюватись у вчиненні учасником процесу об'єктивно необхідних дій для відновлення порушеного права.

Так, платник податків може заперечувати законність проведення перевірки, недопущення до якої призвело до застосування адміністративного арешту, або наявність підстав для прийняття рішення про застосування адміністративного арешту майна тощо.

Відтак, оскарження наказу про проведення перевірки або рішення про застосування адміністративного арешту майна відображає незгоду платника з діями податкового органу, які слугували передумовою для внесення подання, та свідчить про наявність спірних аспектів, які потребують вирішення та не підтверджують беззаперечності застосування спеціальних заходів (адміністративного арешту майна).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскарження платником податків наказу контролюючого органу про проведення перевірки, рішення про застосування адміністративного арешту майна, безвідносно до обраного способу оскарження: в адміністративному або судовому порядку, є спором про право.

Відповідно до частини першої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї самої палати або у складі такої палати.

Згідно зі статтею 347 Кодексу адміністративного судочинства України питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п'ятій або шостій статті 346 цього Кодексу.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для передачі справи №826/2195/16 (К/9901/25948/18) на розгляд палати, до якої входить колегія, що розглядає цю справу.

Керуючись статтями 346 та 347 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Справу №826/2195/16 за поданням Головного управління ДФС у Рівненській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 передати на розгляд палати, до якої входить колегія, що розглядає цю справу.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.В. Хохуляк