Справа № 826/12906/17
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Кузьмишиної О.М. та Коротких А.Ю.,

за участю секретаря - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України та Управління Державної міграційної служби України у Київській області про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13 вересня 2017 року № 80-17 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (повідомлення від 02 жовтня 2017 року № 266);

- зобов'язати прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:

- скасовано рішення Державної міграційної служби України від 13 вересня 2017 року № 80-17 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (повідомлення № 266 від 02 жовтня 2017 року);

- зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 б/н від 30 травня 2017 року.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що позивач значний проміжок часу перебував на території України та не звертався із заявою про визнання біженцем. Також відповідач вказує на те, що позивач не повідомив фактів, які б вказували на його переслідування з політичних мотивів. Крім того скаржник наголошує, що на території РФ позивач обвинувачений у вчиненні тяжких злочинів.

Відзив на апеляційну скаргу Державної міграційної служби України до суду не надходив.

Під час судового засідання представник Державної міграційної служби України підтримала апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Позивач та його представники в судовому засіданні заперечували проти апеляційної скарги та просила суд відмовити в її задоволенні посилаючись на те, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його скасування - відсутні.

Відповідач - Управління Державної міграційної служби України у Київській області, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, проте явку свого представника у судове засідання не забезпечив та про причини неявки суду не повідомив. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 313 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представника вказаного відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, його представників та представника скаржника, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року - без змін виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами даної справи не заперечується, що 18 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту у справах біженців та іноземців із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту Головного управління Державної міграційної служби України у Київській області 12 травня 2017 року склав висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку був прийнятий наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Київській області від 12 травня 2017 року № 206 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1

Про прийняте рішення позивача було проінформовано шляхом направлення повідомлення від 15 травня 2017 року № 82.

ОСОБА_1 звернувся до Державної міграційної служби України зі скаргою на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду вказаної скарги був підготовлений висновок від 11 вересня 2017 року.

Рішенням Державної міграційної служби України від 13 вересня 2017 року № 80-17 було відхилено скаргу ОСОБА_1 від 30 травня 2017 року на наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Київській області від 12 травня 2017 року № 206.

Не погоджуючись із вказаним рішення Державної міграційної служби України, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту поданої позивачем 18 квітня 2017 року заяви-анкети, заяви, анкети, протоколу співбесіди та матеріалів справи № 2017КYIV0048 в цілому слідує, що ОСОБА_1 вказував на його переслідування через політичні переконання за ч. 2 ст. 205 та ч. 2 ст. 282 Кримінального кодексу Російської Федерації; переслідування по ідейно-політичним поглядам внаслідок прийняття участі у військовому конфлікті на сході України; участь в організації «Правий сектор», яка визнана Верховним Судом Російської Федерації як екстремістська.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість висновку від 12 травня 2017 року, відсутність в наказі від 15 травня 2017 року № 206 посилання на очевидну необґрунтованість заяви ОСОБА_1, невмотивованість викладеного у повідомленні від 15 травня 2017 року твердження про очевидну необґрунтованість заяви позивача.

Також суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням обставин членства ОСОБА_1 у ДУК «Правий сектор» та прийняття участі в антитерористичній операції на сході України у складі даної групи, зважаючи на ненадання у висновку від 11 вересня 2017 року оцінки прийняттю 17 листопада 2014 року Верховним Судом Російської Федерації у справі № АКПІ14-1292С рішення, яким визнано ДУК «Правий сектор» екстремістською організацією та заборону його діяльності на території Російської Федерації, враховуючи, що у висновку від 11 вересня 2017 року зазначено про відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем, втім не міститься тверджень про очевидну необґрунтованість заяви позивача, рішення Державної міграційної служби України від 13 вересня 2017 року № 80-17 є необґрунтованим.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Особливості порядку оскарження рішень щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту визначені у ст. 12 вказаного Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Положеннями ч. 9 ст. 12 вказаного Закону передбачено, що особа, яка отримала повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала права на його оскарження до суду протягом п'яти робочих днів, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Зазначені норми права вказують на те, що рішення Державної міграційної служби України від 13 вересня 2017 року № 80-17, яке прийняте за результатами розгляду скарги на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту може бути предметом адміністративного позову.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Положеннями ч. 6 ст. 8 зазначеного Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з висновком від 12 травня 2017 року позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з необґрунтованістю заяви та відсутністю умов, зазначених у п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Звертаючись із відповідною заявою, ОСОБА_1 вказував на наявність умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказана норма передбачає, що біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Позивач вказував на факти переслідування за ознаками політичної діяльності, порушення кримінальної справи за ст. 282 Кримінального кодексу Російської Федерації, а також співпрацю зі спецслужбами Міністерства оборони України та учать в організації ДУК «Правий сектор», яка визнана Верховним Судом Російської Федерації терористичною.

Повідомлені позивачем обставини Головне управління Державної міграційної служби України у Київській області визнало недостатніми для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У рішенні Державної міграційної служби України від 13 вересня 2017 року № 80-17 зазначено, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Київській області прийнято на підставі повного та всебічного вивчення обставин, наявних у матеріалах справи, та є правомірним і обґрунтованим.

Фактичні підстави для відмови в задоволенні скарги у рішенні від 13 вересня 2017 року № 80-17 та повідомленні від 02 жовтня 2017 року № 266 не зазначені.

Згідно з висновком від 11 вересня 2017 року підставами для відхилення скарги позивача стало те, що:

- позивач відмовився надавати відповіді на питання щодо своєї політичної діяльності;

- інформація по країні походження свідчить про відсутність індивідуальної загрози для позивача;

- тривалий проміжок часу, протягом якого позивач перебував на території України та не звертався із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відображає рівень побоювань заявника зазнати переслідувань та серйозної шкоди;

- перебування позивача на території України може становити потенційну загрозу національній безпеці України;

- злочини, в яких обвинувачується позивач, пов'язані із вчиненням дій, що суперечать меті та принципам ООН;

- заявник не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних та переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно зазначив, що у вказаному висновку не надано оцінки доводам позивача щодо:

- членства у ДУК «Правий сектор» та прийняттю участі в антитерористичній операції на сході України у складі даної групи,

- прийняття Верховним Судом Російської Федерації рішення від 17 листопада 2014 року у справі № АКПІ14-1292С, яким ДУК «Правий сектор» визнано екстремістською організацією та заборонено його діяльності на території Російської Федерації.

Крім того, обов'язковою умовою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є саме очевидна необґрунтованість заяви.

Натомість у висновку від 11 вересня 2017 року посилання на очевидну необґрунтованість заяви ОСОБА_1 від 18 квітня 2017 року - відсутні.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги Державної міграційної служби України не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 08 серпня 2018 року та не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді О.М. Кузьмишина

А.Ю. Коротких

Постанова складена у повному обсязі 05 грудня 2018 року.

v