Справа № 826/696/18
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/696/18 Суддя першої інстанції: Шевченко Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Аліменка В.О. та Кузьмишиної О.М.,

за участю секретаря - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року, яке прийняте в порядку письмового провадження, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про зобов'язати вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути його звернення щодо оформлення громадянства України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року вказаний адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що позивач має статус особи, яка потребує додаткового захисту, що унеможливлює отримання ним громадянства України на підставі ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України».

Відзив на апеляційну скаргу Державної міграційної служби України від позивача не надходив.

Під час судового засідання представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивач, який користувався послугами перекладача - Хана Насіра Ахмеда, в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив суд відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року - скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами даної справи не заперечується, що ОСОБА_1, громадянин Ісламської Республіки Пакистан, проживав в АДРЕСА_1, одружений, має шестеро дітей.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2013 року у справі № 825/3176/13-а, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2014 року, було скасовано рішення Державної міграційної служби України від 22 липня 2013 року № 417-13 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано повторно розглянути заяву від 10 вересня 2012 року для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання вказаного судового рішення Державна міграційна служба України повторно розглянула заяву ОСОБА_1 та видала документ СР 000294 від 14 листопада 2014 року, що посвідчує особу його власника, а також підтверджує факт визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про набуття громадянства України. Також позивач звертався до Президента України щодо сприяння у вирішенні питання прийняття до громадянства, яке було передане на вирішення до Державної міграційної служби України.

Державна міграційна служба України повідомила позивача про те, що відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України» до громадянства України можуть бути прийняті особи, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, в той час як ОСОБА_1 був наданий статус особи, яка потребує додаткового захисту.

Також позивачу було роз'яснено, що у разі прийняття рішення щодо визнання його біженцем, він матиме правові підстави для порушення клопотання про прийняття до громадянства України після виконання вимог ст. 9 Закону України «Про громадянство України».

Не погоджуючись із такими діями та рішеннями Державної міграційної служби України, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ст. 9 Закону України «Про громадянство України» передбачає прийняття до громадянства іноземців, яким надано притулок в Україні. Станом на момент звернення позивача до суду ані Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», ні Закон України «Про громадянство України», ні Указ Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» не містять визначення поняття надання притулку або отримання притулку, так як і немає механізму надання притулку в Україні.

Також суд першої інстанції зазначив, що позивач після отримання статусу особи, яка потребує додаткового захисту та відповідного посвідчення залишається жити в Україні в якості особи, яка потребує притулку в Україні.

При вирішенні справи суд першої інстанції також врахував, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року [«Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)].

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Звертаючись до суду з адміністративним позовом, ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги тим, що відповідно до договору дарування від 03 червня 2015 року прийняв у власність як дарунок житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Шкільна, 13, с. Велика Дівиця, Прилуцький р-н, Чернігівська обл., де зареєструвався та постійно проживає.

Позивач зазначає, що з моменту отримання статусу особи, яка потребує додаткового захисту постійно та безперервно проживав та продовжує проживати на території України, що відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про громадянство України».

У відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про громадянство України» умовами прийняття до громадянства України є безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років.

Для осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні, а для осіб, які в'їхали в Україну особами без громадянства, - на три роки з моменту в'їзду в Україну.

Зазначена норма права чітко передбачає, що умовами прийняття іноземців та осіб без громадянства до громадянства України є безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх трьох років з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні.

Як раніше зазначалося, рішенням Державної міграційної служби України від 14 жовтня 2014 року № 536-14 ОСОБА_1 був визнаний особою, яка потребує додаткового захисту.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, а також порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України встановлений Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначені у ст. 4 вказаного Закону.

Положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або яким надано притулок в Україні, вважаються такими, які постійно проживають на території України з моменту визнання біженцем в Україні або надання притулку в Україні. Постійне проживання на території України біженців підтверджується посвідченням біженця.

Іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.

Зазначені норми права вказують на те, що чинне законодавство розрізняє правовий статус та підстави проживання в Україні таких осіб як:

- біженець;

- особа, якій надано притулок в Україні;

- особа, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Положення ч.ч. 2, 3 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачають, що іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або яким надано притулок в Україні, вважаються такими, які постійно проживають на території України.

Натомість іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які тимчасово проживають на території України.

У свою чергу абз. 3 п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України» передбачає можливість набуття громадянства України саме тими іноземцям, яких визнано біженцем або яким надано притулок в Україні.

Вказана норма Закону є чіткою та викладена у формі, що не дає підстав для поширення її дії також на осіб, яким було надано додатковий захист в Україні.

Як раніше зазначалося, встановлення статусу особи, яка потребує додаткового захисту надає право саме тимчасового проживання на території України.

Також колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач після отримання статусу особи, яка потребує додаткового захисту та відповідного посвідчення залишається жити в Україні в якості особи, яка потребує притулку в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з п. 26 ст. 106 Конституції України рішення про надання притулку в Україні приймає Президент України.

Таким чином, рішення про визнання особою, яка потребує додаткового захисту та про надання притулку в Україні приймаються різними суб'єктами.

З огляду на п. 26 ст. 106 Конституції України, за відсутності відповідного рішення Президента України, ОСОБА_1 не може вважатися особою, якій надано притулок в Україні.

Враховуючи, що у позивача відсутній статус біженця або особи, якій надано притулок в Україні, постійне проживання на території України на законних підставах протягом трьох років не надає йому права на набуття громадянства України відповідно до абз. 3 п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України».

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що дії Державної міграційної служби України щодо повідомлення позивача про відсутність визначених ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України» умов для прийняття його до громадянства України є правомірними та були вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 07 вересня 2018 року та є підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, проте ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року - скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді В.О. Аліменко

О.М. Кузьмишина

Постанова складена у повному обсязі 04 грудня 2018 року.

v