Справа № 817/318/18
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Щербаков В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1462/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя: Бруновської Н.В.

суддів: Затолочного В.С., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання: Бедрій Х.П.

представник апелянта: ОСОБА_2

позивача: ОСОБА_3

представник позивача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Держпраці у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 травня 2018 року у справі № 817/318/18 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

29.01.2018р. позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (надалі ФОП ОСОБА_3.) звернувся в суд із позовом до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу № 000156 від 26.12.2017р.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15.05.2018р. позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Управління Держпраці у Рівненській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15.05.2018р. скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові.

Представник апелянта ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу із підстав у ній зазначених.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні просили суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

За результатами перевірки працівниками Управління Держпраці у Рівненській області законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування складений акт від 08.12.2017 р. № 22А/04-2 щодо порушень фізичної особи-підприємцем ОСОБА_3

26.12.2017р. заступником начальника Управління Держпраці у Рівненській області Карпюк Н.П. винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 000156 якою на підставі абз.2 ч.2 ст. 265 КЗпП України накладено на позивача штраф у розмірі 96 000 грн.

Отже, підставою прийняття оскаржуваної постанови є висновок Управління Держпраці у Рівненській області, що ОСОБА_3 в порушення вимог ч.1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України допустив до виконання робіт працівника ОСОБА_7 без укладення трудового договору та без повідомлення органу центральної влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, відповідно до порядку встановленого КМУ.

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 статті 21 КЗпП трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст.626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.

Колегія суддів зазначає, що основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Враховуючи аналіз наведених норм права, колегія суддів зазначає, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. Предметом трудових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

Судом першої інстанції встановлено що 01.04.2017 р. між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір цивільно-правового характеру № 2, строком до 30.04.2017 р., який продовжено до 31.08.2017 р. (а.с. 10 )

Предетом договору № 2 від 01.04.2017р. є взяття ОСОБА_8 зобов'язань щодо надання послугу, виконання роботи на свій ризик, самостійна організація своєї роботи, отримання оплати за виконану роботу згідно з актами виконаних робіт у вигляді винагороди, розмір якої зазначений в п.п.1.1 п.1 Договору. (а.с. 10 ).

Згідно пояснення позивача, ОСОБА_7 самостійно забезпечував себе засобами виконання роботи, виконував роботу у зручний для нього час, не виконував роботу систематично, а по мірі потреби. (а.с. 9 )

З актів прийому наданих послуг ( робіт ) від 30.04.2017 р., 31.05.2017 р., 30.06.2017 р., 31.07.2017 р. до цивільно-правового договору № 2 від 01.04.2017 р. видно що винагорода ОСОБА_7 за виконану роботу складала 2000 грн.

Отже, предметом договору цивільно-правового характеру № 2 від 01.04.2017 р. є виконання працівником певного визначеного обсягу роботи, за наслідками виконання якої замовник зобов'язувався оплатити виконавцеві винагороду за виконану ним роботу. Тобто, предметом є кінцевий результат, а не процес праці. Метою даного договору є отримання певного матеріального результату. За договором працівник не підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовував свою роботу та виконував її на власний ризик.

Колегія суддів дійшла висновку, що у правовідносинах між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (сторонами договору про надання послуг) містяться ознаки характерні саме цивільно-правовим відносинам між роботодавцем та виконавцем, встановлено визначений обсяг виконання робіт та її кінцевий результат.

За таких обставин, за своїм змістом цивільно-правовий договір за N 2 від 01.04.2017р., є цивільно-правовим договором, а висновки відповідача про наявність у цьому договорі ознак трудового договору та порушення позивачем вимог пунктів 1, 3 статті 24 КЗпП України, є помилковими.

ст. 204 ЦК України, передбачено презумпцію правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зазначений вище договір не був визнаний недійсним чи неукладеним у порядку встановленому законом, що не заперечується сторонами.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову оскільки, Управління Держпраці у Рівненській області як суб'єкт владних повноважень діяв не у спосіб передбачений законами та Конституцією України. Відносини, які виникли згідно цивільно-правового договору № 2 від 01.04.2017р. є цивільно-правовими відносинами, до яких слід застосовувати норми цивільного законодавства, а не трудового законодавства. В діях ФОП ОСОБА_3 відсутні ознаки порушення ч.1 та ч.3 ст.24 КЗпП України, а тому постанова № 000156 від 26.12.2017р. є протиправною.

Колегія суддів не бере до уваги покликання апелянта на покази свідків які були допитані в кримінальній справі № 0005800 оскільки, вони не спростовують укладеного цивільно-правового договору, а тому їхні пояснення не мають значення для вирішення даної справи.

28.11.2018р. на адресу суду надійшло клопотання позивача про стягнення з відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3800 грн.

Відповідно до ч.2 ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

ч.4 ст.134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, на виконання ч.4 ст.134 КАС України для підтвердження сплачених витрат на правничу допомогу, ОСОБА_3 надав суду копію договору про надання правничої допомоги від 20.08.2018р., копію акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги, копію банківської квитанції про сплату ФОП ОСОБА_3 гонорару адвокату в розмірі 3800 грн. та копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю.

Згідно ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. (п.1 ч.3 ст.132 КАС України)

ч.1 ст.139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, вказані обставини дають підстави колегії суддів дійти висновку, що понесені витрати на правничу допомогу є судовими витрати, які підлягають відшкодуванню та стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 травня 2018 року у справі № 817/318/18 - без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Рівненській області в користь ОСОБА_3 суму в розмірі - 3 800 (три тисячі вісімсот) грн. 00 коп. понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів після набрання постановою законної сили.

Строк оскарження постанови, в якій оголошено вступну та резолютивну частину обчислюється з дня складення постанови у повному обсязі.

Суддя Н.В. Бруновська

Суддя В.С. Затолочний

Суддя З.М. Матковська

Постанова складена в повному обсязі 07.12.2018р.