Справа № 278/2300/18
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 278/2300/18

Головуючий у 1-й інстанції: Дубовік О.М.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

05 грудня 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Граб Л.С. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2018 року (ухвалене в м. Житомирі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Житомирської митниці ДФС про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

в серпні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до Житомирської митниці Державної фіскальної служби, в якому просив скасувати постанову № 0735/10100/18 від 20 липня 2018 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 470 Митного кодексу України (далі - МК України) та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вказана постанова є незаконною, оскільки він не міг вивезти транспортний засіб з об'єктивних причин - через поломку транспортного засобу, а також вказав на те, що не є суб'єктом правопорушення передбаченого ст. 470 МК України, оскільки ввозив транспортний засіб не комерційного призначення, а для особистого користування.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив визнати не чинним рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі та закрити провадження у справі. Так, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не було враховано наявності підстав для звільнення його від відповідальності за ч. 3 ст. 470 МК України через порушення митних правил.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.

05 грудня 2018 року, в день слухання даної адміністративної справи, від позивача до суду надійшла заява, про перенесення розгляду справи , в якій зазначено про неможливість прибуття на судове засідання, у зв'язку з доглядом за новонародженою дитиною. Разом з тим зазначив, що у зв'язку з повільною роботою пошти про судове засідання дізнався лише 05.12.2018 року.

Дослідивши вказану заяву колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, при вивченні матеріалів даної адміністративної справи, судом апеляційної інстанції було встановлено, що ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2018 року розгляд справи було призначено на 19.11.2018 року.

Однак, у зв'язку із заявою позивача про відкладення судового засідання, яка була мотивована його хворобою, розгляд справи було відкладено на 05 грудня 2018 року.

При цьому суд зауважує, що на підтвердження вказаної заяви позивачем було надано копію довідки № 726 про хворобу. Разом з тим, станом на час розгляду справи від ОСОБА_2 до суду не було надано оригіналів документів, які б підтверджували дійсні обставини зазначені в заяві від 15 листопада 2018 року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що норми ст. 286 КАС України визначають особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності. Так, згідно з ч. 5 ст. 286 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.

З матеріалів справи, а саме з витягу поштового реєстру про вручення поштового відправлення від 22.11.2018 року вбачається, що позивач про розгляд справи, який призначений на 05 грудня 2018 року був повідомлений ще 30 листопада 2018 року.

Тобто, у позивача був достатній час для прибуття в судове засідання для розгляду його апеляційної скарги.

В той же час, з наданої позивачем заяви від 05 грудня 2018 року неможливо встановити чи дійсно позивач доглядає за новонародженою дитиною, що унеможливлювало б його явку в судове засідання, оскільки жодного належного та достатнього доказу поважності неможливості прибуття в судове засідання позивача до суду не надано.

Крім того, будь яких доказів позивачем до поданої заяви, які б підтверджували факт отримання повістки саме 05.12.2018 року, суду також не надано.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що норми ст. 286 КАС України визначають особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності. Так, згідно з ч. 5 ст. 286 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.

Суд звертає увагу, що рішення суду першої інстанції у даній справі було прийнято судом 02 жовтня 2018 року, а провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції відкрито 13 листопада 2018 року, тобто десятиденний строк розгляду даної справи закінчився ще 29 листопада 2018 року, що не дає можливості повторно відкласти розгляд даної справи, у зв'язку з відсутністю належних доказів на підтвердження доводів викладених у вищезазначеній заяві позивача.

Враховуючи, особливості розгляду даної категорії справ, а також те, що позивача було належним чином повідомлено про день, час та місце апеляційного розгляду справи, а його явка в судове засідання не визнавалась обов'язковою, то колегія судів приходить до висновку щодо відмови у задоволенні поданої заяви, з врахуванням того, що повідомлені ним причини неявки не визнано судом доказово поважними, а відкладення розгляду справи призведе до порушення вимог ч. 5 ст. 286 КАС України.

При цьому, судова колегія зазначає, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для її розгляду в письмовому провадженні.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомленні завчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, про що 05.12.2018 року було винесено протокольну ухвалу.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи неоспорені факти про те, що 22 січня 2018 року позивачем через зону діяльності Житомирської митниці ДФС у митному режимі транзит на митну територію України ввезено транспортний засіб марки OPEL VECTRA, реєстраційний номер КЕА503, кузов № НОМЕР_1.

20 липня 2018 року у зв'язку з тим, що позивач вищезгаданий транспортний засіб за межі митної території України не вивіз, до митного органу не доставив, тим самим перевищив більше ніж на десять діб встановлений ст. 95 МК України строк доставки транспортного засобу до митного органу призначення, заступником начальника Житомирської митниці ДФС начальником управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії ОСОБА_3 було винесено постанову у справі про порушення митних правил № 0735/10100/18, якою ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 3 ст. 470 МК України та накладено штраф в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 8500 грн (а.с. 3-5).

Не погоджуючись з рішенням митного органу позивач оскаржив його в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в діях позивача наявний склад правопорушення, передбачений ч. 3 ст. 470 МК України, оскільки позивачем до Житомирської митниці ДФС були надані документи, що лише свідчать про факт поломки та ремонту транспортного засобу, а не підтверджують факт аварії, дії обставин непереборної сили або протиправних дій третіх осіб, а відтак наявність обставин, передбачених ст. 460 МК України, які виключають відповідальність за ст. 470 МК України, під час складання протоколу, винесення постанови та розгляду справи судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 Митного кодексу України (далі - МК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з ст. 381 МК України громадянам дозволяється ввозити транспортні засоби особистого користування з метою транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу доходів і зборів, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом.

Частиною 1 ст. 95 МК визначено, що для автомобільного транспорту встановлені строки транзитних перевезень у 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб).

До строків, зазначених у частині першій цієї статті, не включається: 1) час дії обставин, зазначених у статті 192 цього Кодексу; 2) час зберігання товарів під митним контролем (за умови інформування органу доходів і зборів, який контролює їх переміщення); 3) час, необхідний для здійснення інших операцій з товарами, у випадках, передбачених цим розділом (за умови інформування органу доходів і зборів, який контролює переміщення цих товарів) (частина 2 цієї статті).

За приписами ч. 3 ст. 470 МК України перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари більше ніж на десять діб, а так само втрата цих товарів, транспортних засобів, документів чи видача їх без дозволу органу доходів і зборів, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Даючи правову оцінку доводам апелянта щодо наявності обставин, передбачених ст. 460 МК України, які виключають можливість притягнення його до відповідальності за ч. 3 ст. 470 МК України, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 460 МК України вчинення порушень митних правил, передбачених частиною третьою статті 469, статтею 470, частиною третьою статті 478, статтею 481 цього Кодексу, внаслідок аварії, дії обставин непереборної сили або протиправних дій третіх осіб, що підтверджується відповідними документами, а також допущення у митній декларації помилок, які не призвели до неправомірного звільнення від сплати митних платежів або зменшення їх розміру, до незабезпечення дотримання заходів тарифного та/або нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, якщо такі помилки не допускаються систематично (стаття 268 цього Кодексу), не тягне за собою адміністративної відповідальності, передбаченої цим Кодексом.

Підтвердження факту аварії або дії обставин непереборної сили здійснюється згідно з Порядком виконання митних формальностей відповідно до заявленого митного режиму, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 31 травня 2012 року № 657, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 2 жовтня 2012 року за № 1669/21981.

Згідно цього Порядку, якщо факт аварії чи дії обставин непереборної сили має місце на митній території України, особа, відповідальна за виконання вимог законодавства України з питань державної митної справи щодо товарів чи транспортних засобів, що перебувають під митним контролем (власник товару або уповноважена ним особа, перевізник чи особа, відповідальна за дотримання митного режиму), повинна звернутись до митного органу, в зоні діяльності якого перебувають ці товари, транспортні засоби, із письмовою заявою, яка повинна містити відомості, що надають можливість ідентифікувати товари, транспортні засоби як такі, що перебувають під митним контролем, а також інформацію про час, місце, обставини та наслідки аварії чи дії обставин непереборної сили.

Відповідно до п.п. "в" п. 2 Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджених наказом Державної митної служби України 17 листопада 2005 року № 1118, обставинами непереборної сили є: смерть власника ТЗ; стихійне лихо (пожежа, повінь, інше стихійне лихо чи сезонне природне явище, зокрема замерзання моря, проток, портів тощо, закриття шляхів, проток, каналів, перевалів); військові дії чи надзвичайний стан у регіоні, через який переміщується ТЗ; страйк; злочинні дії третіх осіб, спрямовані проти власника ТЗ; дорожня пригода за участю ТЗ, яка спричинила повне або часткове його пошкодження; неможливість подальшого руху ТЗ, якщо зсув або ожеледиця створює небезпеку чи загрозу дорожньому руху, життю чи здоров'ю людей або навколишньому середовищу; інші схожі за характером обставини чи події.

Згідно з п. 2 Розділу VIII Порядку виконання митних формальностей відповідно до заявленого митного режиму, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.05.2012 № 657 обставини непереборної сили - надзвичайні та невідворотні події, що виникли незалежно від волі особи, зокрема стихійне лихо (землетрус, пожежа, повінь, зсув тощо), сезонне природне явище (замерзання моря, проток, портів, ожеледиця тощо), введення воєнного чи надзвичайного стану, страйк, громадянські безпорядки, злочинні дії третіх осіб, прийняття рішень законодавчого або нормативно-правового характеру, обов'язкових для особи, закриття шляхів, проток, каналів, перевалів та інші надзвичайні та невідворотні за таких умов події.

Відтак, безумовною підставою для звільнення від адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбаченого ч. 3 ст. 470 МК України, є повідомлення митного органу про факт аварії чи дії непереборної сили з метою перевірки митним органом вказаних обставин.

Так, апелянт вказує на те, що своєчасно не вивіз вказаний транспортний засіб через його поломку та ремонт, на підтвердження чого 31 січня 2018 року до Київської митниці ДФС було надіслано повідомлення про продовження терміну перебування вказаного легкового автомобіля на митній території України.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що вказане повідомлення не є підставою для продовження терміну позивачу перебування вказаного легкового автомобіля на митній території України, оскільки до митного органу не було надано належних доказів - які б підтверджували факт аварії чи непереборної сили, що стало причиною неможливості вивезення автомобіля за межі митної території України у визначений законодавством строк.

Крім того, судова колегія зазначає, що акт виконаних робіт № 09/05 наданий позивачем до суду першої інстанції, який на думку позивача є достатнім доказом несправності транспортного засобу, суд не бере до уваги, оскільки він був складений лише 05 вересня 2018 року, тобто після винесення оскаржуваної постанови та не був предметом розгляду у справі про порушення митних правил.

Колегія суддів зазначає, що факт виходу із ладу транспортного засобу та його подальший ремонт не можуть бути прирівняні до аварії або обставин непереборної сили, визначення яких міститься у наведених вище нормативно-правових актах. Доказів того, що такий ремонт транспортного засобу був здійснений у зв'язку із обставинами аварії, дії обставин непереборної сили або протиправними діями третіх осіб позивачем в ході розгляду справи не було надано, а відтак в діях ОСОБА_2 є склад правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 470 МК України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №342/355/17.

Крім того, сам факт ремонту не позбавляв можливості позивача від виконання в повному обсязі зобов'язання визначеного митним режимом "транзит" у встановлені ст. 95 МК України строки шляхом доставлення автомобіля до митного органу призначення за допомогою евакуатора або в будь-який інший спосіб не заборонений законом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта про те, що факт виходу із ладу транспортного засобу та його подальший ремонт є обставиною, передбаченою ст. 460 МК України, яка виключає відповідальність за ст. 470 МК України, не підтверджуються наявними у справі доказами та суперечать правовій позиції Верховного Суду в аналогічній справі.

Аналізуючи доводи апелянта щодо не дотримання відповідачем ст. 526 КУпАП , оскільки справа про адміністративне правопорушення була розглянута без його участі, суд зауважує наступне.

Завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням (ст. 486 Митного кодексу України).

Згідно ст. 488 вказаного кодексу провадження у справі про порушення митних правил вважається розпочатим з моменту складення протоколу про порушення митних правил.

Протоколи про порушення митних правил відповідно до ст. 490 Митного кодексу України мають право складати:

1) посадові особи, які відповідно до посадових інструкцій уповноважені здійснювати митний контроль, митне оформлення і пропуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України і які безпосередньо виявили порушення митних правил;

2) посадові особи митних органів, які згідно з посадовими обов'язками мають таке право;

3) інші посадові особи, уповноважені керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, або керівником митниці.

Згідно ст. 491 вказаного кодексу підставами для порушення справи про порушення митних правил, зокрема є безпосереднє виявлення посадовими особами митного органу порушення митних правил.

Статтею 498 Митного кодексу України визначено, що особи, які притягуються до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, та власники товарів, транспортних засобів, зазначених у пункті 3 статті 461 цього Кодексу (заінтересовані особи), під час розгляду справи про порушення митних правил у органі доходів і зборів або суді мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, одержувати копії рішень, постанов та інших документів, що є у справі, бути присутніми під час розгляду справи у органі доходів і зборів та брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у їх дослідженні, заявляти клопотання та відводи, під час розгляду справи користуватися юридичною допомогою захисника, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, давати усні і письмові пояснення, подавати свої доводи, міркування та заперечення, оскаржувати постанови органу доходів і зборів, суду (судді), а також користуватися іншими правами, наданими їм законом. Зазначені в цій статті особи зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами.

Від імені митниць справи про порушення митних правил розглядаються керівниками цих митниць або їх заступниками, а від імені центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - посадовими особами, уповноваженими на це відповідно до посадових інструкцій, або іншими особами, уповноваженими на це керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (ст. 523 МК України).

Справа про порушення митних правил розглядається за місцезнаходженням органу доходів і зборів, посадові особи якого здійснювали провадження у цій справі (ст. 524 МК України).

Статтею 525 Митного кодексу України визначено, що справа про порушення митних правил розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня отримання посадовою особою органу доходів і зборів або судом (суддею) матеріалів, необхідних для вирішення справи.

Відповідно до ст. 526 Митного кодексу України справа про порушення митних правил розглядається в присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, та/або її представника.

Про час та місце розгляду справи про порушення митних правил органом доходів і зборів цей орган інформує особу, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, поштовим відправленням з повідомленням про вручення, якщо це не було зроблено під час вручення зазначеній особі копії протоколу про порушення митних правил.

Справа про порушення митних правил може бути розглянута за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.

З матеріалів справи встановлено, що позивач завчасно та належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи про порушення митних правил, що підтверджується листами заступника начальника митниці начальника управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії та заступника начальника митниці ДФС, а також не заперечується в адміністративному позові і сам позивачем.

У зв'язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем дотримано вимоги статті 526 МК України, та під час винесення постанови за відсутності позивача діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Стосовно доводів позивача в частині порушення строків накладення адміністративного стягнення колегія суддів зазначає таке.

Згідно ч.1ст.467 МК України, якщо справи про порушення митних правил відповідно до статті 522 цього Кодексу розглядаються органами доходів і зборів, адміністративне стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше, ніж через шість місяців з дня вчинення правопорушення, а у разі розгляду органами доходів і зборів справ про триваючі порушення митних правил, у тому числі передбачені статями 469, 477-481, 485 цього Кодексу, - не пізніше, ніж через шість місяців з дня виявлення цих правопорушень.

Зміст вказаної норми не містить вичерпного переліку порушень митних правил, які є триваючими.

Колегія суддів вертає увагу на те, що триваючими є правопорушення, які, почавшись з якоїсь протиправної дії або бездіяльності, здійснюються потім безперервно шляхом невиконання обов'язку. Початковим моментом такого діяння може бути активна дія або бездіяльність, коли винний або не виконує конкретний покладений на нього обов'язок, або виконує його неповністю чи неналежним чином.

Правопорушення, передбачене ст.470 МК України (невивезення автомобіля, що перебуває під митним контролем) характеризується тривалою протиправною бездіяльністю, тобто є триваючим, а тому адміністративне стягнення може бути накладене не пізніше, ніж через шість місяців з дня виявлення цього правопорушення.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що факт перевищення позивачем встановленого МК України строку доставки даного транспортного засобу до митного органу виявлено лише 28 березня 2018 року, про що складено відповідний протокол.

Постанову у справі про порушення митних правил № 0444/40100/18 відповідачем винесено 20 липня 2018 року, а отже, передбачений законом шестимісячний строк з дня виявлення вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого частиною 3 ст. 470 Митного кодексу України не сплив.

Притягнення позивача до відповідальності відбулося в межах строків, визначених ч.1 ст. 467 МК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 464/2003/16-а у від 25.06.2018 року.

Колегія суддів також звертає увагу, що в апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що він не є суб'єктом правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 470 МК України, оскільки ввозив транспортний засіб не комерційного призначення, а для особистого користування, разом з цим вказані обставини не були зазначені в адміністративному позові та їм не надавалась оцінка судом першої інстанції.

Проте, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями КАС України вважає за необхідне надати оцінку вказаним аргументам та зазначає наступне.

Відповідно до п. 57 ст. 4 МК України товари - це будь-які рухомі речі, у тому числі ті, на які законом поширено режим нерухомої речі (крім транспортних засобів комерційного призначення), валютні цінності, культурні цінності, а також електроенергія, що переміщується лініями електропередачі. Згідно ст. 181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Нормами п. 60 ст. 4 МК України визначено, що транспортні засоби особистого користування - це наземні транспортні засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тони), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепи до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД, плавучі засоби та повітряні судна, що зареєстровані на території відповідної країни, перебувають у власності або тимчасовому користуванні відповідного громадянина та ввозяться або вивозяться цим громадянином у кількості не більше однієї одиниці на кожну товарну позицію виключно для особистого користування, а не для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно.

Тобто, в розумінні п. 57 ст. 4 МК України транспортний засіб особистого користування є товаром.

Як зазначалося вище, згідно з ч. 3 ст. 470 МК України перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари більше ніж на десять діб, а так само втрата цих товарів, транспортних засобів, документів чи видача їх без дозволу органу доходів і зборів, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Разом з цим, ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі вказує на те, що його притягнуто до відповідальності за недоставлення транспортного засобу комерційного призначення і перевищення встановленого ст. 95 МК України строку доставки транспортного засобу комерційного призначення, в той час як автомобіль марки OPEL VECTRA, реєстраційний номер КЕА503, кузов № НОМЕР_1 був ввезений в режимі транзит для особистого користування.

З даного приводу суд апеляційної інстанції зауважує, що митницею не оспорюється той факт, що вказаний транспортний засіб був ввезений позивачем на митну територію України для особистого користування, а не для комерційного використання, що передбачено главою 27 МК України та ст. 470 МК України.

Проте, положення ст. 470 МК України застосовуються як до транспортних засобів комерційного призначення, так і до транспортних засобів особистого користування, які в розумінні п. 57 ч.1. ст. 4 МК України є товаром.

За таких обставин, позиція апелянта стосовно протиправного притягнення її до відповідальності за ч. 3 ст. 470 МК України, норми якої передбачають відповідальність за перевищення встановленого ст. 95 МК України строку доставки лише транспортного засобу комерційного призначення, ґрунтується на невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції викладено достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні правові норми і неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права в ході апеляційного розгляду справи не виявлено, а відтак підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили у порядку ст.ст. 272, 325 КАС України та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України не може бути оскаржена.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5