Справа № 200/17004/17(2-а/200/1224/17)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

04 грудня 2018 року м. Дніпросправа № 200/17004/17
провадження №2-а/200/1224/17

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2017 року (суддя - Шевцова Т.В.) у справі №200/17004/17 (провадження №2-а/200/1224/17) за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі призначити та виплачувати їй пенсію за віком з 05 лютого 2016 року, як непрацюючому пенсіонеру, з урахуванням всього стажу зазначеного в трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, підвищення відповідно до ч.3 ст.29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що до вересня 1998 року проживала на території України за адресою: АДРЕСА_1. Згодом виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. 05.02.2016р. представник позивача, діючи на підставі нотаріальної довіреності, особисто звернувся до органу ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком ОСОБА_1, однак отримав відмову. Таку відмову позивач вважає протиправною, оскільки вона є громадянкою України, на час звернення за призначенням пенсії досягла пенсійного віку (61 рік) та мала 24 роки 11 місяців 4 дні страхового стажу, а отже відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» набула право на призначення пенсії за віком. До того ж, до поданої заяви представником позивача було додано всі необхідні та достатні документи для призначення пенсії.

Постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, а тому відмова органу ПФУ у призначенні останньому пенсії за віком є правомірною.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить постанову суду скасувати та визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі

м.Дніпропетровська щодо не призначення пенсії за віком ОСОБА_2 та зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_2 з 05 лютого 2016 року, як непрацюючому пенсіонеру, з урахуванням всього стажу зазначеного в трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, підвищення відповідно до ч.3 ст.29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Апеляційна скарга обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо не дотримання позивачем встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки заяву було подано через уповноваженого представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) заявника, до заяви додані всі необхідні та достатні документи для призначення пенсії. Також, скаржник зазначає, що право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій повинна бути призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України.

До вересня 1998 року позивач проживала за адресою: Україна, АДРЕСА_1, та працювала на території України, що підтверджується копією трудової книжки (а. с. 11-12).

Згодом позивач виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.

05.02.2016 року представник позивача ОСОБА_3, діючи на підставі нотаріальної довіреності, звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Дніпропетровська із заявою про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 (а.а.6 зворот, 7).

До заяви були додані:

копія трудової книжки;

нотаріально посвідчені копії довіреності, паспорту, картки платника податку;

заява з банку;

копія паспорта представника.

На вказану заяву представнику позивача надана відповідь, в якій УПФУ зазначив про неможливість призначення пенсії за віком ОСОБА_1, оскільки по-перше - в паспорті громадянина України для виїзду за кордон наявна відмітка про постійне проживання в Ізраїлі та перебування на консульському обліку в Генконсульстві України цієї країни; по-друге - на даний час угода між Україною та Ізраїлем про співробітництво в галузі пенсійного страхування не укладена, а тому відсутні законодавчі підстави для призначення пенсії в Україні. Закон передбачає можливість виплати пенсії особі під час перебування за кордоном лише в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно розписки-повідомлення, в графі «Перелік документів, яких недостатньо для призначення пенсії» зазначено - паспорт громадянина України.

Вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить із наступного.

Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1058-IV загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними) положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, право громадянина на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини вказав, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивач, хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально (стаття 44 Закону № 1058-IV).

Відповідно до п.1.1 Порядку подання та оформлення для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-IV, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. №22-1 (далі-Порядок) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Як вже зазначалося, ОСОБА_1 проживала у АДРЕСА_1, а відтак, позивачем дотримано порядок подання заяви про призначення пенсії, оскільки заяву було подано через уповноваженого представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) заявника - до управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Дніпропетровська з наданням необхідних документів, що передбачені п.7 Порядку.

Посилання відповідача на неподання ОСОБА_1 документу, який засвідчує, що вона є громадянкою України, спростовуються наявною в матеріалах справи копією заяви про призначення пенсії за віком від 05.02.2016 року з переліком наданих до органу ПФУ документів, серед яких є нотаріально завірена копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон АЕ 147192.

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Крім цього, посилання відповідача на закінчення 17.08.2008 року строку дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон АЕ 147192 є безпідставними, оскільки термін дії вказаного паспорту продовжено до 17.08.2018 року, про що в паспорт внесено відповідний запис, який засвідчено підписом уповноваженої особи та печаткою консульського відділу посольства України в державі Ізраїль.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про неправомірність відмови у призначенні позивачу пенсії за віком.

Щодо заявлених позивачем вимог про зобов'язання відповідача призначити пенсію за віком, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, суд апеляційної інстанції враховує, що спосіб захисту порушеного права має бути реальним та ефективним. При цьому, за певних обставин, незважаючи на те, що вирішення питання про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного Фонду України, суд може ухвалити рішення, яким зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача.

В той же час, зобов'язання відповідача прийняти певне рішення на користь позивача може мати місце у випадку, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на свій розсуд.

У спірному випадку, відмовляючи у призначенні пенсії, відповідач не аналізував наявність чи відсутність у позивача необхідного стажу для призначення пенсії; наявність чи відсутність документів, які такий стаж підтверджують; наявність чи відсутність правових підстав для призначення пенсії із підвищенням розміру на підставі ст..29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Тобто, відповідачем не вирішувались питання, які віднесенні до якого компетенції та які підлягають з'ясуванню при розгляді заяви позивача про призначення пенсії.

Таким чином, встановлені обставини справи свідчать про те, що для прийняття рішення відповідачем не було встановлено усіх обставин, які мають значення для його прийняття, що свідчить про відсутність підстав для зобов'язання відповідача прийняти рішення саме про призначення позивачу пенсії.

З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що належним способом захисту прав позивача, у спірних правовідносинах, є зобов'язання органу Пенсійного фонду України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду, які зроблені під час розгляду цієї справи.

При цьому, суд враховує, що на час розгляду справи Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Дніпропетровська реорганізовано шляхом злиття в Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду в м.Дніпропетровську (постанова КМУ №1055 від 16.12.2015), яке згідно постанови КМУ №988 від 21.12.2016 перейменовано в Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі.

Відповідно до постанови КМУ №821 від 08.11.2017 Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

З огляду проведену реорганізацію органів ПФУ, суд апеляційної інстанції вважає, що обов'язок щодо повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком слід покласти саме на Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Враховуючи викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2017 року по справі №200/17004/17 (провадження №2-а/200/1224/17) - скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 05 лютого 2016 року з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складено 04.12.2018р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк