Справа № 805/4122/18-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року справа №805/4122/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року у справі № 805/4122/18-а (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В. повний текст складено 20.08.2018 року у приміщенні суду вул. Добровольського, 1, м. Слов'янськ Донецької області) за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Маріупольського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства» про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2017 звітному році,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2018 року Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі-позивач, Фонд) звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (далі-відповідач, підприємство) про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2017 році, у розмірі 597 699,36 грн. та пеню у розмірі 16 496,50 грн (а.с. 4-6).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року у задоволенні позову - відмовлено (а.с. 121-123).

Позивач з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій послався на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Просив скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року та прийняти нове судове рішення про задоволення позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що державна служба зайнятості та інші органи працевлаштування покликані лише сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю, проте вказані органи не повинні цей норматив забезпечувати замість роботодавців. Звертає увагу, що в законодавстві України не міститься жодного положення про звільнення суб'єкта господарювання від адміністративно - господарських санкцій за недодержання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю лише за підстави, що останні до нього не направлялись. Від зазначених санкцій відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» звільняються лише підприємства які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджетів. Також зазначив, що за даними наданого відповідачем звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2017 рік (форма 10-ПІ) норми Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» не виконані, адміністративно - господарські санкції за нестворені робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі середньорічної заробітної плати за кожне робоче місце, не зайняте особою з інвалідністю, не відраховані. Вважає, що цілком об'єктивним є висновок щодо вини відповідача у невиконанні вимог чинного законодавства щодо додержання встановленого нормативу та створення робочих місць для осіб з інвалідністю, що є порушенням відповідачем правил здійснення господарської діяльності (а.с. 137-139).

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу Фонду в якому зазначено, що апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідачем вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» виконано в повному обсязі, протягом 2017 року, підприємство регулярно інформувало державну службу зайнятості про наявні вільні робочі місця й вакантні посади, на яких може використовуватися праця осіб з інвалідністю, що підтверджується щомісячними звітами. Вважає, що виходячи з норм Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» обов'язок роботодавців створити робочі місця для осіб з інвалідністю не супроводжується обов'язком їх працевлаштувати. Вказаний Закон покладає на підприємство обов'язок створити (пристосувати) належним чином робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю і повідомити про це органи, перелічені в ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а ті, у свою чергу, зобов'язані направити підприємству на працевлаштування осіб з інвалідністю. Також зазначив, що позивачем не надано документальних підтверджень фактів відмови відповідачем у працевлаштуванні направлених на роботу осіб з інвалідністю (а.с. 159-160).

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Згідно вимог частин 1, 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, заслухав суддю - доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, встановив наступне.

Комунальне підприємство «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (, адреса: 87555, Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Соборна, будинок 7), зареєстроване в якості юридичної особи з 16 лютого 1994 року (а.с. 115-116).

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що відповідачем подано до Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2017 рік (форми № 10-ПІ), згідно з яким середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві облікового складу становить 1169 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 38 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» - 47 осіб (а.с.7).

Зі здійсненого розрахунку суми адміністративно - господарських санкцій за нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю у 2017 році вбачається, що середньорічна заробітна плата штатного працівника складає 77 634,50 грн., у зв'язку з чим, сума адміністративно - господарських санкцій складає 597 699,36 грн. (а.с. 8).

За порушення терміну сплати адміністративно - господарських санкцій, позивачем здійснений розрахунок суми пені на заборгованість по сплаті адміністративно - господарських санкцій за нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю у 2017 року у розмірі 16 496,50 грн. (а.с. 9).

У зв'язку з тим, що відповідачем у добровільному порядку не здійснено сплату адміністративно-господарських санкції та пені позивач звернувся до суду.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «(далі - Закон № 875-ХІІ) забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно з частиною 3 статті 18 Закону 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 19 Закону № 875-ХІІ передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Разом з тим, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Згідно ч.1 ст.217 Господарського кодексу України (далі-ГК України), господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Відповідно до ч.1 ст.218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Статтею 238 ГК України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Отже, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб'єкту господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.

Згідно з частинами 1, 3 статті 18-1 Закону України № 875-ХІІ інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що протягом 2017 року Комунальне підприємство «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» щомісячно подавало звіти за формою № 3-ПН щодо «Інформації про попит на робочу силу (вакансії) для працевлаштування осіб з інвалідністю» щодо інформації про вакансії за професією «тракторист 4 розряду», «слюсар - ремонтник 4 розряду», «слюсар аварійно-відновлювальних робіт 3 розряду», «контролер водопровідного господарства», «тракторист 4 розряду», слюсар-ремонтник 4 розряду», «майстер мереж водопроводу», «Електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду», «Слюсар з ремонту автомобілів 4 розряду», «Електромонтер з ремонту та монтажу кабельних ліній 5 розряду», «Електромонтер з ремонту та обслуговуванню електроустаткування 4 розряду», водій автотранспортних засобів 3 клас», «Електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду. Служба з експлуатації та ремонту мереж насосних станцій каналізації смт. Нікольське», «машиніст екскаватора 5 розряду», що підтверджується копіями звітів з доказами направлення їх до міського центру зайнятості та копіями штатного розпису (а.с. 17-87).

Суд звертає увагу, що доказів на підтвердження того, що підприємство неправомірно або безпідставно відмовило у прийнятті на роботу інвалідам, які були направлені центром зайнятості або безпосередньо звернулись до відповідача, позивачем до суду не надано.

Отже, якщо роботодавець вживав необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, то застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій у зв'язку з меншою, ніж установлено нормативом, середньообліковою чисельністю працюючих інвалідів, є безпідставним.

Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 820/2124/16, щодо застосування положень статей 18-20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», відповідно до якої, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, оскільки у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження відповідача інвалідів, які бажають працевлаштуватися.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, підприємством створені робочі місця для працевлаштування інвалідів та виконані вимоги статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, оскільки вони суперечать чинному законодавству та не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволені позовних вимог Фонду. Рішення суду першої інстанції прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення без змін рішення суду першої інстанції і відмови в задоволенні апеляційної скарги позивача.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року у справі № 805/4122/18-а за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Маріупольського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства» про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2017 звітному році - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року у справі № 805/4122/18-а - залишити без змін.

Повний текст постанови складений та підписаний 05 грудня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач: І.В. Геращенко

Судді: І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова