Справа № 823/814/16
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2018 року

м. Київ

справа №823/814/16

касаційне провадження №К/9901/28932/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 01.08.2016 (суддя Бабич А.М.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 (головуючий суддя - Губська Л.В., судді: Ісаєнко Ю.А., Оксененко О.М.) у справі № 823/814/16 за позовом ОСОБА_1 до Золотоніської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Золотоніської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 19.02.2016 № 3/ та від 19.02.2016 № 2/.

Черкаський окружний адміністративний суд постановою від 01.08.2016 в задоволенні адміністративного позову відмовив повністю.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 23.11.2016 залишив постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 01.08.2016 без змін.

ОСОБА_1 оскаржила їх у касаційному порядку.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 01.08.2016, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на порушення судами норм процесуального права, а саме: статей 122-1, 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій).

Зокрема, зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не досліджено питання щодо правомірності здійсненої органом доходів і зборів перевірки, наявності трудової угоди між позивачем та ОСОБА_2 або інших доказів наявності між ними трудових відносин.

Крім того, вказує, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР), та статті 122-1 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції) відмовив ОСОБА_1, яка за віком, фінансовим станом та фізичними можливостями, не мала реальної змоги прибути до приміщення Київського апеляційного адміністративного суду, в проведенні судового засідання в режимі відеоконференції.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.

Відповідно до частин першої, другої статті 122-1 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції) суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони, іншого учасника адміністративного процесу може постановити ухвалу про їх участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в обов'язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення. Таке клопотання може бути подано не пізніш як за сім днів до дня проведення судового засідання, в якому відбуватиметься така участь.

Утім, доводи, викладені позивачем у касаційній скарзі, про протиправність відмови судом апеляційної інстанції в задоволенні її клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції суд не може визнати обґрунтованими, оскільки прийняття рішення про проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом суду.

Норма статті 122-1 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції) не передбачає обов'язку проведення судового засідання в режимі відеоконференції в разі наявності про це клопотання сторони, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове засідання може відбутись без участі особи.

Зважаючи на те, що такий спосіб участі має винятковий характер, повинні, насамперед, існувати причини, які ускладнюють або роблять неможливим особисту участь сторони в судовому засіданні, а також причини необхідності особисто надати пояснення в обґрунтування апеляційної скарги чи заперечень проти такої. Участь особи в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов'язковою. У разі, якщо матеріалів справи не достатньо і суд визнає за необхідне заслухати сторону особисто, він може визнати її явку до суду обов'язковою, про що постановляється ухвала.

Однак, у розглядуваній справі Київський апеляційний адміністративний суд такої необхідності не визнав.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено порушення позивачем при зверненні з клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції вимоги частини другої статті 122-1 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції) щодо подання такого клопотання не пізніше як за сім днів до дня проведення судового засідання.

При вирішенні спору судами попередніх інстанцій встановлено, що посадовими особами Головного управління ДФС у Черкаській області проведено фактичну перевірку господарської одиниці, де здійснює підприємницьку діяльність ОСОБА_1, з питань додержання суб'єктом господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов'язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами, результати якої оформлено актом від 05.02.2016 № 18/23-00-21-0255/НОМЕР_1.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 № 481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з огляду на реалізацію алкогольної продукції (пива «Балтика № 7») за відсутності ліцензії на торгівельну діяльність алкогольними напоями.

Крім того, виявлено недотримання ОСОБА_1 вимог пунктів 1, 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) внаслідок здійснення операції з реалізації алкогольної продукції без застосування реєстратора розрахункових операцій та без видачі розрахункового документа встановленої форми.

На підставі зазначеного акта перевірки відповідачем 19.02.2016 прийнято податкові повідомлення-рішення: № 3/, згідно з яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 17000,00 грн.; № 2/, згідно з яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 1,00 грн.

Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Пунктами 80.1, 80.7 статті 80 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб'єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

Тобто, наведені положення Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не передбачають обов'язкову присутність платника або безумовну наявність трудових відносин його з продавцем (особою, яка фактично здійснює розрахункові операції).

Слід також зазначити, що платник податку, який вважає порушеним порядок та підстави призначення, зокрема фактичної перевірки щодо нього, має право не погодитись з рішенням про призначення перевірки і оскаржити його в суді або застосувати інші заходи, передбачені статтею 81 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), шляхом недопущення посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки. Якщо ж допуск до податкової перевірки відбувся і наказ реалізований як прийнятий в межах закону і компетенції, в подальшому предметом розгляду в суді має бути зміст виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на податкові органи.

У справі, що розглядається, судами встановлено, що фактична перевірка позивача проведена з відома продавця ОСОБА_2, про що в направленнях на перевірку наявні її підписи. Акт перевірки також підписано ОСОБА_2 без зауважень.

Крім того, Черкаським окружним адміністративним судом під час допиту ОСОБА_2 як свідка з'ясовано, що нею визнається факт продажу двох пляшок пива без проведення цієї операції із застосуванням реєстратора розрахункових операцій, а також відсутність ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями.

Під час перевірки складено акт від 05.02.2016 зняття залишків товарно-матеріальних цінностей та вилучено товар: пиво у кількості 48 пляшок на загальну суму 482,70 грн., яке відповідно до товарно-транспортної накладної від 29.01.2016 № 7984 поставлено Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс Логістік» саме для позивача.

Доводи ОСОБА_1 про те, що розглядувана перевірка проведена щодо ОСОБА_2, яка є орендарем торгового павільйону позивача, а не щодо неї, судові інстанції цілком об'єктивно відхилили, адже, як з'ясовано судами на підставі даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 29.02.2016, тобто після здійснення контрольного заходу.

Враховуючи дату внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення підприємницької діяльності позивача (01.03.2016) та про реєстрацію фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, показання допитаних у судовому засіданні свідків, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 була допущена до товарно-матеріальних цінностей позивача, здійснювала продаж її товару та не діяла як самостійний суб'єкт підприємницької діяльності. Більш того, дозвіл на торгівлю продовольчими товарами у вищевказаному магазині наданий саме ОСОБА_1 згідно з рішенням Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 20.08.2004 № 105.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок; видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов'язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 17 цього Закону у разі вчинення вперше непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; нероздрукування відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об'єкті такого суб'єкта господарювання до суб'єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів доходів і зборів застосовуються фінансові санкції в розмірі 1 гривні.

За правилами частини дванадцятої статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 № 481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.

Згідно з абзацом дев'ятим статті 1 вказаного Закону пиво віднесено до алкогольних напоїв.

Відповідно до абзацу п'ятого частини другої статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 № 481/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі оптової (включаючи імпорт та експорт) і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензій до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у розмірі 200 відсотків вартості отриманої партії товару, але не менше 17000 гривень.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 01.08.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 у справі № 823/814/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк