Справа № 757/55211/17-а
Суддя: Ісаєнко Юлія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Мельничука В.П., Земляної Г.В.,

за участю:

секретаря Левченка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25.06.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Пенсійного фонду України, за участю третьої особи: Верховної ради України про визнання нечинним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Пенсійного фонду України, за участю третьої особи: Верховної ради України про:

визнання нечинним рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва про відмову зарахувати до загального стажу і безперервного стражу наукової роботи період, коли позивач, як колишній депутат, тимчасово не працював у зв'язку з неможливістю надати позивачу попередню або раноцінну роботу (посаду) безпосередньо після закінчення строку повноважень позивача від 26.04.2017 року;

зобов'язання зарахувати до загального стажу і безперервного стажу наукової роботи період, який позивач, як колишній депутат, тимчасово не працював у зв'язку з неможливістю надати позивачу попередню або рівноцінну роботу (посаду) безпосередньо після закінчення строку повноважень позивача з 11.05.1994 по 28.02.2014;

визнання неправомірною бездіяльність Пенсійного фонду України щодо забезпечення вимог актів законодавства про пенсійне забезпечення, контролю роботи територіальних органів у питанні додержання законодавства при призначенні (перерахунку) пенсій.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25.06.2018 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтом подано апеляційну скаргу з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Доводи апелянта, зокрема, обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не було враховано всіх доводів позивача при розгляді справи, та не враховано положень чинного законодавства, за якими ОСОБА_2 загальний стаж та і безперервний стаж наукової роботи не міг зменшитися, а лише донараховувався.

Апелянт в судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив скасувати, а позов задовольнити повністю.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.

Представник третьої особи до судового засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, що не заважає розгляду справи за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Управлінні з 16.01.2017 та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування " від 09.07.2003 № 1058.

18.04.2017 позивач звернувся до Центрального об'єданого управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо перегляду трудового стажу, що враховується для обрахунку пенсії та можливості призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про наукову та науково - технічну діяльність".

Листом від 26.04.2017 Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Києві повідомило позивача про те, що після перевірки пенсійної справи помилок не виявлено, пенсія призначена згідно норм чинного законодавства. Зарахування стажу на умовах, що вказані позивачем, не передбачено нормами законодавства, згідно якого позивачу призначено пенсію.

Згідно ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» від 13.12.1991 № 1977-ХІІ, чинного на час виникнення спірних правовідносин, пенсія науковому (науковому - педагогічному) працівнику призначається за досягненням пенсійного віку, зокрема, жінкам - за наявності страхового стажу не менше як 20 років, у тому числі стажу наукової роботи - не менше як 15 років.

Перелік посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги в разі виходу на пенсію відповідно до ст.24 Закону, затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 257 від 04.03.2004, з урахуванням положень ст.22-1, 22-02 цього Закону.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» № 848-VIII від 26.11.2015, чинного на час звернення позивача із заявою до органу Пенсійного фонду України, зокрема передбачено, що Держава встановлює для наукових (науково-педагогічних) працівників, які мають необхідний стаж наукової роботи, пенсії на рівні, що забезпечує престижність наукової праці.

Пенсія науковому (науково-педагогічному) працівнику призначається за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", після досягнення чоловіками 62 років за наявності стажу наукової роботи не менш як 20 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за наявності стажу наукової роботи не менш як 15 років.

Так, як вбачається з переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 257 від 04.03.2004, до цього переліку відносяться: керівник (ректор, президент, начальник, тощо); заступник керівник (перший проректор, проректор, віце-президент) з науково-педагогічної, наукової роботи; декан; завідуючий кафедрою; професор; доцент; директор бібліотеки; науковий працівник бібліотеки; старший викладач; викладач, асистент; керівник (завідуючий, начальник, директор), заступник керівника (завідуючого, начальника, директора) наукового підрозділу (інституту, частини, відділу, лабораторії, сектору, бюро, групи); головний науковий співробітник; провідний науковий співробітник; старший науковий співробітник; науковий співробітник; молодший науковий співробітник, учений секретар.

Аналіз наведених положень Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» та вказаної постанови Кабінету Міністрів України дає підстави для висновку, що законодавець пов'язує наукову діяльність з роботою наукового працівника у науковій установі (підрозділі), для якої така діяльність є основною.

Суд першої інстанції вірно вказав, що відповідно до абзаців 1, 7 ст. 1 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», наукова діяльність - інтелектуальна творча діяльність, спрямована на одержання і використання нових знань. Основними її формами є фундаментальні та прикладні наукові дослідження. Науково-дослідною (науково-технічною) установою (далі - наукова установа) є юридична особа незалежно від форми власності, що створена в установленому законодавством порядку, для якої наукова або науково-технічна діяльність є основною і становить понад 70 відсотків загального річного обсягу виконаних робіт.

Статтею 1 вищезазначеного Закону дає визначення терміну «науково-технічної діяльності та наукового працівника» в такому значенні: науково-технічна діяльність - інтелектуальна творча діяльність, спрямована на одержання і використання нових знань у всіх галузях техніки і технологій. Її основними формами (видами) є науково-дослідні, дослідно-конструкторські, проектно-конструкторські, технологічні, пошукові та проектно-пошукові роботи, виготовлення дослідних зразків або партій науково-технічної продукції, а також інші роботи, пов'язані з доведенням наукових і науково-технічних знань до стадії практичного їх використання; науковий працівник - вчений, який за основним місцем роботи та відповідно до трудового договору (контракту) професійно займається науковою, науково-технічною, науково-організаційною або науково-педагогічною діяльністю та має відповідну кваліфікацію незалежно від наявності наукового ступеня або вченого звання, підтверджену результатами атестації.

Згідно з ст. 6 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», науковий працівник може виконувати науково-дослідну, науково-педагогічну, дослідно-конструкторську. Дослідно-технічну, проектно-конструкторську, проектно-технологічну, пошукову, проектно-пошукову роботу та (або) організовувати виконання зазначених робіт у наукових установах та організаціях, вищих навчальних закладах, лабораторіях підприємств. До посад науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів ІІІ-IV рівня акредитації, згідно Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 147.06.2000 р. №963, належать: керівник (ректор, президент тощо), заступник керівника (перший проректор, проректор, перший віце-президент, віце-президент), діяльність якого безпосередньо пов'язана з навчально-виховним, або науковим процесом, керівник філіалу, заступники керівника філіалу (діяльність яких безпосередньо пов'язана з навчально-виховним або науковим процесом), керівник вищого навчального закладу післядипломної освіти, що акредитований за III або IV рівнем, його заступники (діяльність яких безпосередньо пов'язана з навчально-виховним або науковим процесом), завідувач кафедрою - професор, професор, доцент, старший викладач, викладач, асистент, викладач-стажист, провідний концертмейстер, концертмейстер, декан, заступник декана, керівник навчально-наукового інституту у складі вищого навчального закладу IV рівня акредитації, його заступники (діяльність яких безпосередньо пов'язана з навчально-виховним або науковим процесом), вчений секретар, завідувач: докторантурою, аспірантурою, ординатурою, інтернатурою, підготовчим відділенням.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», до документів, що підтверджують трудовий стаж також належать довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

В свою чергу, відповідно до листа Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України в матеріалах пенсійної справи ОСОБА_2 відсутні документи , які б підтверджували стаж наукової роботи.

Судом апеляційної інстанції було також досліджено оригінал пенсійної справи апелянта, проте вказаних відомостей, які б доводили у встановленому порядку періоди роботи, які б давали право на призначення пенсії згідно Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України "Про статус народного депутата України" від 17.11.1992 № 2790 (яка була чинна до 28.02.2014), до загального і безперервного стажу роботи (служби) за спеціальністю, за якою народний депутат працював до його звільнення від виробничих або службових обов'язків, зараховується і той час, коли колишній народний депутат тимчасово не працював у зв'язку з неможливістю надати йому попередню або рівноцінну роботу (посаду) безпосередньо після закінчення строку його повноважень.

Відтак, суд апеляційної інстанції вказує на те, що позивач звертаючись у 2017 році до органу Пенсійного фонду України із вказаною заявою про необхідність перегляду трудового стажу та призначення пенсії згідно Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», посилався на норму Закону, яка втратила чинність ще у 2014 році, що, в свою чергу, виключає можливість її застосування та свідчить про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2

Так, згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, постановлених статтею 78 цього Кодексу. В матеріалах пенсійної справи позивача відсутні документи, які б підтверджували стаж його наукової роботи, що останнім не спростовано жодними доказами, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України. Таким чином, підстави для врахування до страхового стажу позивача період коли позивач не працював відсутні.

Разом з тим, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, у встановленому порядку та на виконання ч. 2 ст. 77 КАС України, обґрунтував свою правову позицію та правомірність дій та рішень при розгляді вище вказаної заяви ОСОБА_2

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який вказав, що у задоволенні адміністративного позову, слід відмовити, оскільки під час розгляду даної справи не було встановлено неправомірності в діях відповідачів, позаяк останні діяли у спосіб встановлений законодавством та в межах наданих їм повноважень.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 25.06.2018 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Постанову у повному обсязі складено 03.12.2018)

Головуючий суддя Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя В.П. Мельничук