Справа № 205/6957/17(2-а/205/233/17)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

04 грудня 2018 року м. Дніпросправа № 205/6957/17
провадження №2а/205/34/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2018 року (суддя Басова Н.В., повний текст складений 04.06.2018) по справі №205/6957/17 (провадження №2а/205/34/18) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, через свого уповноваженого представника, звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила: зобов'язати відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу з 07.10.2009 - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що по досягненні пенсійного віку, 30.09.2000р., їй була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй до виїзду за кордон. Після виїзду до Ізраїлю виплата пенсії була припинена. 16.03.2017р. представник позивача, діючи на підставі нотаріальної довіреності, подав до органу Пенсійного фонду України (Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Дніпро) особисту заяву позивача про поновлення виплати пенсії, нотаріально посвідчену та апостильовану. Заява позивача була прийнята відповідачем разом з усіма необхідними оригіналами документів, що підтверджується штампом УПФУ від 16.03.2017, однак згодом було отримано відмову відповідача від 23.03.2017р. Такі дії відповідача щодо відмови в поновленні виплати пенсії позивач вважає неправомірним та дискримінаційними та такими, що суперечать чинному законодавству.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити дії в частині поновлення, нарахування та виплати пенсії за період з 07 жовтня 2009 року по 24 квітня 2017 року - залишено без розгляду.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - задоволено частково.

Визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.26; ; МФО 305482; р/р 3174) від 20.03.2017р. про відмову у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.26; ; МФО 305482; р/р3174) поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 25 квітня 2017 року в розмірах відповідно до чинного законодавства.

Рішення суду мотивовано тим, що право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України. Зважаючи на те, що на даний час позивач не втратив громадянство України, останній має право на поновлення виплати пенсії, оскільки її виплата в період проживання за кордоном була припинена. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що пенсія позивачу має бути поновлена з 25.04.2017 року, враховуючи положення ст..122 КАС України, якою визначено строки звернення з позовом до суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив змінити рішення в частині строку, з якого має бути поновлена пенсія позивачу та зобов'язати відповідача провести позивачу поновлення пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року, в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. Вимоги апеляційної скарги позивач обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії позивачу починаючи з 25.04.2017 року. Вважає, що до спірних правовідносин не повинні застосовуватися строки звернення до суду, оскільки право має бути відновлене з часу прийняття рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009. Також посилається на ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", згідно якої невиплачена пенсія через вину пенсійного фонду виплачується без застосування строків. Крім цього, позивач вказує на те, що судом першої інстанції не надано оцінки вимозі позивача щодо поновлення виплати пенсії в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність та з урахуванням компенсації втрати частини доходів і індексації.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін з огляду на його законність і обґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є громадянином України, яка постійно проживає в Ізраїлі.

По досягненню пенсійного віку та наявності необхідного стажу позивачу призначена пенсія за віком.

З 20.06.2005р., у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, позивача знято з пенсійного обліку та припинено виплату пенсії.

До виїзду за кордон постійне місце проживання та реєстрації позивача значилось: АДРЕСА_1.

16.03.2017р. ОСОБА_2, за дорученням ОСОБА_1, звернулася до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в .мДніпрі із заявою, встановленого зразка, про поновлення виплати пенсії, однак в цьому було відмовлено (лист від 20.03.2017р.). Зазначений лист отримано позивачем 31.08.2017р.

Відмова мотивована тим, що норми статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на позивача не поширюються, оскільки представником всупереч Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» надання надано копію Ізраїльського посвідчення особи № 328581871, видане органом МВС в м.Рішон Ле-Ціон 10.12.2014р., а також тим, що ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю і проживає на території цієї держави.

Вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить із наступного.

Щодо права позивача на поновлення виплати пенсії, яка припинена у зв'язку з його виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини вказав, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV.

Таким чином, позивач, проживаючи в Ізраїлі та будучи громадянином України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що безумовно позивач як громадянин України має право на поновлення виплати призначеної пенсії за віком.

Стосовно доводів відповідача щодо не подання позивачем до пенсійного органу документу, що засвідчує місце його проживання (реєстрації) на території України, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо права позивача на поновлення виплати пенсії за віком.

Стосовно вимоги позивача щодо відновлення виплати пенсії з 07.10.2009, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону №1058-ІV. З цього часу відповідач був зобов'язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Разом з тим, наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

При цьому, подання позивачем до відповідача заяви про поновлення виплати пенсії 13.03.2017 року не змінює моменту, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав та інтересів. Вказана дата свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і дана дата не пов'язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов'язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частина 2 цієї статті передбачає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Згідно з ч.3 ст.123 КАС України (в редакції з 15.12.2017), якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до вказаних правовідносин слід застосувати положення КАС України, якими визначено строки звернення з позовом до суду,

Вказана позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08 грудня 2015 року (справи №№ 21-5440а15, 21-5653а15) та від 08.06.2016 року (справа № 505/2135/14-а) та Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №757/12134/14-а та від 30.01.2018 у справі №408/2861/17-а.

В той же час, суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірному випадку позов підлягає задоволенню з 25.04.2017р.

Суд першої інстанції виходив з того, що із позовом до суду позивач звернувся 25.10.2017р., від вказаної дати суд першої інстанції вирахував шість місяців (шестимісячний строк звернення до суду) і дійшов висновку про те, що заявлені вимоги за період з 07.10.2009 по 24.04.2017р. підлягають залишенню без розгляду.

З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не може погодитися з тих підстав, що положеннями ст..99 КАС України (в редакції до 15.12.2017р.), ст..122 КАС України (в редакції після 15.12.2017р.) визначено строк звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, а не строк з якого необхідно поновити порушене право. Тобто, в контексті спірних правовідносин, враховуючи положення ст.ст.99, 122 КАС України, позивач мав право звернутися до суду в шестимісячний строк з дня коли він дізнався про порушення його права - з дати отримання листа відповідача про відмову у перерахунку пенсії.

Крім цього, судом першої інстанції невірно визначено дату звернення позивача з позовом до суду.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що із заявою про поновлення виплати пенсії позивач звернувся 16.03.2017р.

Відповідь на вказану заяву представником позивача отримано 31.08.2017р., що встановлено судом першої інстанції.

Позов до суду подано 13.10.2017р., що підтверджується відбитком поштового штемпелю.

Отже, позов подано до суду в межах шестимісячного строку звернення до суду від дати одержання позивачем листа відповідача від 20.03.2017р. (фактична дата отримання 31.08.2017р.) щодо відмови у поновленні позивачу пенсійних виплат.

Таким чином, враховуючи положення ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії позивачу з 16.03.2017, тобто з дати звернення представника позивача до органу ПФУ із заявою про поновлення виплати пенсії.

У свою чергу, оскільки ані адміністративний позов, ані матеріали справи не містять відомостей щодо існування об'єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009, вимоги за період з 07.10.2009 року по 15.03.2017 підлягають залишенню без розгляду.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача на ст. 46 Закону № 1058, частиною 2 якої визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, оскільки в даному випадку пенсія позивачу не нараховувалася, а тому вказана норма не може бути застосована до спірних відносин.

Щодо вимог позивача про зобов'язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії. Відповідно до статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів у тому числі пенсій. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації (абзац 1 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення).

Відповідно до абзацу 6 пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, сума індексації грошових доходів, визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Отже, у разі відсутності перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, підстав для проведення індексації грошових доходів населення немає.

Тобто, в місяцях, коли величина приросту індексу споживчих цін не подолала поріг індексації, сума індексації грошових доходів залишається фіксованою.

При цьому, при підвищенні грошового доходу (пенсії) позивача необхідно керуватись нормами статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та зразком нарахування індексу споживчих цін для проведення індексації приведеному у Додатку № 1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, згідно з яким не проводиться індексація в місяці, в якому здійснено підвищення грошових доходів громадян.

Отже, питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, у взаємозв'язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум.

Відповідно до статтей 1,2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 4 наведеного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Суд апеляційної інстанції враховує, що підстави для відмови позивачу у поновленні виплати пенсії за віком, викладені в листі від 20.03.2017 року (а.с.49-50), не стосуються наявності чи відсутності у позивача права на поновлення виплати пенсії в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, із проведенням її індексації та отримання компенсації при відновленні виплати пенсії.

Тобто, між сторонами не виникло спору щодо наявності чи відсутності у позивача такого права, а тому задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі №404/6317/16-а, від 18 вересня 2018 року у справі №522/535/17.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що позовні вимоги, в частині зобов'язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, не підлягають, оскільки вони є передчасними.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, в частині що стосується визначеної судом першої інстанції дати, з якої позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись п.3 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від від 24 травня 2018 року по справі №205/6957/17 (провадження №2а/205/34/18), в частині визначеної дати, до якої заявлені позовні вимоги підлягають залишенню без розгляду та в частині визначеної дати, з якої порушенні права підлягають відновлення - змінити, виклавши рішення суду, в цій частині, в наступній редакції:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити дії в частині поновлення, нарахування та виплати пенсії за період з 07 жовтня 2009 року по 15 березня 2017 року - залишити без розгляду.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження 49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.26; ; МФО 305482; р/р3174) поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 16 березня 2017 року в розмірах відповідно до чинного законодавства.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від від 24 травня 2018 року по справі №205/6957/17 (провадження №2а/205/34/18) - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частину проголошено 04.12.2018р.

Повне судове рішення складено 05.12.2018р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк