Справа № 200/11556/18-а
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 р. Справа№200/11556/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області

про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні допомоги на дітей одиноким матерям по заяві ОСОБА_1, зобов'язання призначити ОСОБА_2 соціальну допомогу на дітей одиноким матерям та виплатити її в порядку, встановленому законодавством, починаючи з 27.06.2018 року, стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні допомоги на дітей одиноким матерям по заяві ОСОБА_1, зобов'язання призначити ОСОБА_2 соціальну допомогу на дітей одиноким матерям та виплатити її в порядку, встановленому законодавством, починаючи з 27.06.2018 року, стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень.

Також просить допустити негайне виконання рішення в межах суми стягнення за один місяць та встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_4 неї в місті Донецьк народилася дитина ОСОБА_3.

Позивач разом з сином знаходилася на обліку як внутрішньо переміщена особа в управлінні соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області.

27.06.2018 року позивач звернулася до відповідача з заявою про призначення державної допомоги на дітей одиноким матерям.

Листом від 02.08.2018 року № 6846 позивачу повідомлено, що у зв'язку з не підтвердженням фактичного місця проживання (згідно списків на перевірку від УСЗН) її дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачу відмовлено в призначенні допомоги на дітей одиноким матерям на підставі витягу з протоколу № 114 засідання комісії з питань призначенні (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 24.07.2018 року.

З зазначених підстав вважає дії відповідача щодо відмови у призначенні соціальних виплат протиправними та такими, що порушують її конституційні права.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового засідання на 27 листопада 2018 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року у задоволенні клопотання управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмволено.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року клопотання управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області про розгляд справи № 200/11556/18-а в порядку загального позовного провадження залишено без задоволення.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Позивачем в позовній заяві викладено клопотання про розгляд справи за відсутності позивача (а.с. 12).

Відповідачем надано письмовий відзив від 22.11.2018р. (а.с. 48-53). В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що позивач 27.06.2018 року звернувся до управління з приводу призначення допомоги на дітей одиноким матерям відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми».

Соціальні виплати громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території проводиться у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Зазначає, що відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» призначення (відновлення) виплат здійснюється за рішенням комісії після складання акту обстеження матеріально-побутових умов заявника.

На момент складання акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї позивача за місцем фактичного проживання перебували ОСОБА_1 та її молодший син ОСОБА_3, на якого позивач є одинокою матір'ю. Старший син ОСОБА_4 за місцем проживання був відсутній, про що було внесено відповідні записи до акту обстеження.

Комісією з питань призначенні (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при райдержадміністрації було вирішено призначити (відновити) соціальні виплати на ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (пункт 1.1 протоколу № 114 від 24.07.2018р.) та відповідно до пункту 2.2 протоколу комісією прийнято рішенні відмовити у призначенні (відновленні) соціальних виплат по ОСОБА_4 у зв'язку з не підтвердженням місця проживання старшого сина позивача.

Управлінням було виконано вимоги постанови КМУ від 08.06.2016 року № 365.

Наголошує, що дії управління не суперечать чинному законодавству, тому просив відмовити в позові ОСОБА_1

Відповідно до положень статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України даний предмет спору віднесено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача у відповідності до норм законодавства повідомлено про наявність позову щодо визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 (а.с. 14). Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Судом встановлено, що у позивача є дві малолітні сини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2, актовий запис № 559, видане Червоногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області 12 вересня 2012 року та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_3, актовий запис № 644, видане Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с. 19-20).

Судом також встановлено, що у відношенні молодшої дитини - ОСОБА_3 позивач є одинокою матір'ю, про що свідчить відповідний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України від 15 травня 2018 року (а.с. 21-22).

Згідно довідок від 26.06.2018 року № та № позивача та її сина ОСОБА_3 взято на облік як внутрішньо переміщених осіб у смт. Велика Новосілка Донецької області (а.с. 17-18).

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 27.06.2018 року позивач звернулася до УСЗН Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області з заявою про призначення державної допомоги на дітей одиноким матерям.

Листом відповідача від 02.08.2018 року № 6846 позивачу повідомлено, що у зв'язку з не підтвердженням фактичного місця проживання (згідно списків на перевірку від УСЗН) її дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачу відмовлено в призначенні допомоги на дітей одиноким матерям на підставі витягу з протоколу № 114 засідання комісії з питань призначенні (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 24.07.2018 року(а.с. 23).

Розпорядженням відповідача від 25.07.2018 року позивачу було відмовлено у призначенні допомоги (а.с. 81). Підставою для відмови вказано витяг з протоколу № 114 засідання комісії з питань призначенні (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 24.07.2018 року (а.с. 80).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 09.07.2018 року № 10801 місце проживання позивача з молодшим сином ОСОБА_3 за адресою реєстрації ВПО підтверджено, однак не підтверджено місце проживання її старшого сина ОСОБА_4 (а.с. 82).

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо відмовити в призначенні допомоги на дітей одиноким матерям, суд виходить з наступного.

В силу положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи (а тому і органи та посадові особи пенсійного фонду України, як органи виконавчої влади), зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», громадяни України, в сім'ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 5 зазначеного Закону на органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника) покладений обов`язок призначення та виплати всіх видів державної допомоги сім'ям з дітьми.

На виконання статті 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751 затверджений Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, пунктом 2 якого, на управління праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі створення) рад (далі - органи соціального захисту населення) покладений обов`язок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» покриття витрат на виплату державної допомоги сім'ям з дітьми здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256, затверджений Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, встановлено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належить питання праці та соціального захисту населення.

Умови призначення і виплати державної допомоги, визначені Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751.

Пунктом 2 Порядку № 1751 передбачено, що державна допомога сім'ям з дітьми призначається і виплачується громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають в Україні, а також особам, яких визнано в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту і мають право на державну допомогу на умовах, передбачених Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», іншими законами або міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до пункту 33 Порядку 1751 право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини) відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини. Право на допомогу на дітей одиноким матерям (батькам) має мати (батько) дітей у разі смерті одного з батьків, яка (який) не одержує на них пенсію в разі втрати годувальника, соціальну пенсію або державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника, передбачену Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю».

Відповідно до приписів пункту 36 Порядку № 1751 допомога на дітей одиноким матерям призначається з місяця, в якому було подано заяву з усіма необхідними документами, та виплачується щомісяця по місяць досягнення дитиною 18-річного віку (якщо діти навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах I - IV рівня акредитації, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років) включно.

З системного аналізу норм чинного законодавства вбачається, що для громадян України єдиною обов'язковою умовою, яка надає право на отримання вказаної державної допомоги, є виховання та проживання у сім'ї неповнолітньої дитини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач та її малолітні діти, є громадянами України, мають такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).

Пунктом 36 Порядку № 1751 визначені вичерпні підстави припинення виплати допомоги на дітей одиноким матерям (батькам), а саме, виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; позбавлення волі отримувача допомоги за вироком суду; скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним; реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом; смерті дитини; смерті отримувача допомоги. Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) зупиняється у разі: тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового працевлаштування дитини.

Тобто, нормами чинного законодавства не передбачена така умова припинення виплати допомоги одинокій матері та допомоги малозабезпеченій сім'ї як відсутність за зареєстрованим місцем проживання.

Згідно з частиною 2 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Затверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави.

Суд зазначає, що статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Вказаний Закон, відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 4 зазначеного Закону визначається, що облік внутрішньо переміщених осіб шляхом видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Підставою для взяття на облік такої особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Для отримання довідки внутрішньо переміщена особа має звернутися до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення за місцем фактичного проживання із заявою про отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Як встановлено судом, підтверджене матеріалами справи та не заперечується відповідачем, позивач у встановленому чинним законодавством порядку взятий на облік як внутрішньо переміщена особа.

Згідно з пунктом 54 Порядку № 1751 у разі зміни місця проживання одержувача державної допомоги сім'ям з дітьми виплата її продовжується органом соціального захисту населення за новим місцем проживання або відбування покарання з місяця звернення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і не може обмежуватися в залежності від місця проживання.

Статтями 21, 22, 24 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» встановлюється відповідальність місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій і громадян за недостовірність даних і документів, виданих та поданих для призначення державної допомоги; а також передбачена відповідальність органів, що призначають і здійснюють виплату допомоги сім'ям з дітьми.

Відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» органи, що призначають і здійснюють виплату державної допомоги сім'ям з дітьми, мають право у разі потреби перевіряти обґрунтованість видачі та достовірність відповідних документів, поданих для призначення допомоги. Одержувачі державної допомоги зобов'язані повідомляти органи, що призначають і здійснюють виплату державної допомоги, про зміну всіх обставин, що впливають на виплату допомоги.

Відповідачем не надано суду доказів звернення позивача з повідомленням про зміну обставин, що впливають на виплату допомоги або виникнення підстав вважати недостовірними документи, подані для призначення допомоги.

Крім того, суд зазначає, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для їх належного матеріального забезпечення.

Відповідно до частини 7 статті 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд зауважує, що позивач та її малолітні діти як громадяни України мають право на соціальний захист від держави, який передбачає комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на захист добробуту кожного члена суспільства. Забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, держава зобов'язується забезпечити дитині захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Позивач, в сім'ї якого виховуються та проживає малолітня дитина, має право на державну допомогу, яка надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Таким чином, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції, виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд приходить висновку, що відмова відповідача у наданні допомоги на дітей одинокій матері, прийнята без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз'ясненням поняття «виходу за межі позовних вимог», наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення».

Так, відповідно до пункту 3 цієї Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

В абзаці 10 п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, враховуючи положення статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України для повного захисту прав та інтересів позивача та її малолітніх дітей, про захист яких він просить, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача та скасувати розпорядження управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області від 25 липня 2018 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 допомоги за її заявою від 27 червня 2018 року.

Разом з тим, позовна вимога в частині зобов'язання відповідача призначити позивачу державну соціальну допомогу на дітей одиноким матерям та виплатити її в порядку, встановленому законодавством, починаючи з 27 червня 2018 року, не підлягає задоволенню, оскільки суд не може перебирати на себе дискреційні права суб'єкту владних повноважень. Суд може вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб'єкта публічного права, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб'єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Призначення допомоги є дискреційним повноваженням відповідача, тому суд може лише зобов'язати управління повторно розглянути заяву позивача про призначення допомоги від 27 червня 2018 року, вказавши на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення.

Відтак, після скасування судом розпорядження від 25 липня 2018 року відповідач зобов'язаний повторно розглянути заяву позивача від 27 червня 2018 року і прийняти рішення з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні з дати первинного звернення ОСОБА_1 до управління.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5 000,00 гривень суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною 1 та частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Стаття 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 цієї постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає те, що протиправними діями відповідача як суб'єкта владних повноважень порушено його права, оскільки такі дії завдали їй моральних страждань.

Проте, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім'ї душевних страждань протиправними діями відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров'я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведений факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, у позовних вимогах позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5 000,00 гривень слід відмовити.

Таким чином, враховуючи неведене вище, позов підлягає частковому задоволенню.

Стосовно спонукання відповідача до негайного виконання рішення суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць. Оскільки позивачем не заявлялися вимоги щодо стягнення конкретних сум, суд позбавлений можливості допустити негайне виконання рішення.

Щодо вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду по даній справі суд зазначає, що в силу положень ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Отже, у викладеній нормі йдеться про право, а не обов'язок суду щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення. Водночас з цим, позивачем не наведено, і матеріли справи також не містять обставин, які б свідчили про те, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення.

Таким чином, у даному випадку суд не знаходить підстав для застосування приписів ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України щодо встановлення судового контролю шляхом зобов'язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року суд, враховуючи майновий стан позивача відстрочив сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі.

За вимогами ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України У виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації відповідно паспорта громадянина України: АДРЕСА_1; місце фактичного проживання/перебування згідно довідки від 26.06.2018 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_4) до управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області (місцезнаходження згідно даних з ЄДР: 85500, Доненька область, Великоновосілківський район, смт. Велика Новосілка, вул. Леніна, буд. 68, ) про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні допомоги на дітей одиноким матерям по заяві ОСОБА_1, зобов'язання призначити ОСОБА_2 соціальну допомогу на дітей одиноким матерям та виплатити її в порядку, встановленому законодавством, починаючи з 27.06.2018 року, стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області щодо відмови у призначенні державної допомоги на дітей одиноким матерям по заяві ОСОБА_1 від 27 червня 2018 року.

Скасувати розпорядження управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області від 25 липня 2018 року про відмову в призначенні допомоги за заявою ОСОБА_1 від 27 червня 2018 року.

Зобов'язати управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 червня 2018 року про призначення державної допомоги на дітей одиноким матерям з урахуванням правової позиції суду, викладеної в даному рішенні.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету України судові витрати з судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 30 листопада 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Голубова Л.Б.