Справа № 820/710/16
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 листопада 2018 року

Київ

справа №820/710/16

касаційне провадження №К/9901/27673/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляк В.В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016 у справі №820/710/16 за позовом ОСОБА_1 до Південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування наказу та податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправним і скасування наказу від 03.12.2015 №243 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 та визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 22.01.2016 №000911702.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2016 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016 рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення. Прийнято в цій частині нове рішення, яким позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення від 22.01.2016 №000911702.

Південна об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що контролюючим органом відповідно до наказу від 03.12.2015 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 з питання отримання доходів у вигляді додаткового блага за ознакою 126, що підлягають обов'язковому декларуванню за 2013 рік.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, а саме ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було анульовано позивачу заборгованість за кредитним договором на загальну суму 405438,17грн., проте фізичною особою податок з доходів фізичних осіб сплачено не було.

За результатами перевірки податковим органом складено акт від 24.12.2015 №174/20-16-17/292840047 та прийнято податкове повідомлення-рішення від 22.01.2016 №, яким позивачу донараховано податок на доходи фізичних осіб в розмірі 68465,69грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 17116,42грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в порушення норм законодавства, позивач не включив до сукупного оподатковуваного доходу доходів у вигляді додаткового блага від юридичної особи та не сплатив податок з доходів фізичних осіб з таких доходів.

Скасовуючи в цій частині рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що прощені позивачу нараховані відсотки, пеня та штраф не є його доходом та додатковим благом, а тому податкове повідомлення-рішення від 22.01.2016 №000911702 є таким, що прийнято всупереч вимогам чинного законодавства.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 22.01.2016 №000911702 з огляду на таке.

Відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо, зокрема, суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку-боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.

Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першої статті 546 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 605 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Аналіз наведених норм законів дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, в разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.

Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід. Разом з тим проценти, які нараховані банком за умовами договору за користування кредитом, та підвищені проценти, нараховані у разі прострочення платежу, не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, нарахованих за користування кредитом, та підвищених процентів, нарахованих у разі прострочення платежу, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку.

Відсутність в підпункті «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) точності щодо визначення додаткового блага у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (процентного) кредитором за його самосійним рішенням, була усунута шляхом внесення змін Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII, який набрав чинності з 01.01.2015.

Таким чином, законодавець під додатковим благом розуміє тільки основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, прощені (анульовані) кредитором.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що прощені (анульовані) банком за його рішенням проценти за користування кредитом та підвищені проценти, нараховані у разі прострочення платежу, не є доходом платника податків та, як наслідок, не підлягають оподаткуванню та декларуванню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у 2013 році анульовано (прощено) позивачу заборгованість, що складається із нарахованих відсотків за користування кредитом, а також пені штрафу за порушення строків повернення заборгованості з кредитним договором.

Таким чином, прощена позивачу сума заборгованості не є доходом платника податків та не підлягають оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України Костенка М.І. від 25.07.2016 відстрочено відповідачу сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно з частиною другою статті 133 Кодексу адміністративного судочинства України якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час звернення з касаційною скаргою) за подання до адміністративного суду касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становила 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати; немайнового характеру - 0,4 розміру мінімальної заробітної плати

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2016 встановлено у розмірі 1378,00грн.

Таким чином, судовий збір при поданні позову становив 1407,00грн. (552,00грн. + 855,00грн.), а за подання касаційної скарги відповідач мав відповідно сплатити судовий збір у сумі 1688,40грн. (1407,00грн*120%), який підлягає стягненню з Південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області.

Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016 у справі №820/710/16 залишити без змін.

Стягнути з Південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (36304, Харківська область, місто Красноград, вулиця Короленка, 85, ) судовий збір за подання касаційної скарги у справі №820/710/16 у розмірі 1688,40грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят вісім гривень 40 копійок) отримувач коштів: УДКСУ у Печерському районі. Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897. Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП). Код банку отримувача (МФО): 899998. Рахунок отримувача: 6007. Код класифікації доходів бюджету: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)». Символ звітності банку: 207.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду