Справа № 1540/3581/18
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/3581/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Одеса

ОСОБА_1 окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

за участю секретаря: Сидорівського С.А.,

позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1.,

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: ОСОБА_4,

перекладача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 191-18 від 15.06.2018 року та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До ОСОБА_1 окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 191-18 від 15.06.2018 року та зобовязання вчинити певні дії, в якому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №191-18 від 15.06.2018 року про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою від 23.07.2018 року ОСОБА_1 окружним адміністративним судом позовну заяву ОСОБА_2 ОСОБА_1 залишено без руху.

09.08.2018 року (вхід. № 23071/18) від представника позивача до канцелярії суду надійшли пояснення по справі.

Ухвалою від 27.08.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судовому засіданні 20.09.2018 року замінено первісного відповідача Головне управління ДМС в Одеській області на належного Державну міграційну службу України.

26.09.2018 року (вхід. № 28529/18) від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву разом із матеріалами особової справи позивача №2016OD0100, яка витребувалась судом у відповідача ухвалою про відкриття провадження від 27.08.2018 року.

11.10.2018 року (вхід. № 30179/18) від представника позивача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

17.10.2018 року (вхід. № ЕП/5788/18) від представника позивача надійшло клопотання про зміну позовних вимог.

18.10.2018 року (вхід. № 30917/18) від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

18.10.2018 року ОСОБА_1 окружним адміністративним судом винесено ухвалу про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

29.10.2018 року (вхід. № 32367/18) від представника відповідача надійшло клопотання з проханням розглядати відзив, який було надано під час розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, як відзив при розгляді справи в порядку загального позовного провадження.

07.11.2018 року (вхід. № ЕП/6264/18) від представника позивача надійшло клопотання про уточнення позовних вимог.

07.11.2018 року (вхід. № ЕП/6265/18) від представника позивача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.

Ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 16.11.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

27.11.2018 року (вхід. № 36454/18) від представника відповідача надійшла заява про видачу копії рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 13.07.2018 року ним було отримано повідомлення №558 від 23.06.2018 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення №191-18 від 15.06.2018 року ДМС України. Таке рішення позивач вважає протиправним та таким, що порушує норми чинного законодавства, зокрема, Конституції України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Серед іншого, на думку позивача, відповідачем порушено встановлені чинним законодавством критерії, на основі яких має прийматись рішення про надання іноземцю або особі без громадянства статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а саме: не було використано повноваження з метою, якою це повноваження надано; рішення є необґрунтованим. Також, з урахуванням норм міжнародного законодавства, позивач вважає, що відповідачем не досліджено в повній мірі обставини, які слугували підставою звернення позивача для отримання відповідного статусу. За таких обставин, позивач просив позов задовольнити у повному обсязі.

26.09.2018 року від представника відповідача Державної міграційної служби України надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач адміністративний позов не визнає, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Представник звертає увагу на те, що відповідачем під час вирішення питання щодо надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, було повністю дотримано норми процесуального законодавства щодо процедури розгляду заяви, а також прийнято правомірне рішення у відповідності до норм чинного матеріального законодавства, а саме досліджено обставини, на які посилався позивач під час проведення співбесід, досліджено інформацію по країні походження тощо. За таких обставин, зважаючи на повне та всебічне дослідження фактичних обставин та дотримання процедури розгляду заяви, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п.1. ч.1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_2 ОСОБА_1 окружному адміністративному суду.

Судом встановлено, що позивач є громадянином ОСОБА_7 Арабської Республіки (т.1 а.с.25, т.2а.с. 41, т.3 а.с. 216-221).

Він прибув на територію України 10.11.2009 року для здобуття вищої освіти згідно візиY02597345 (т.3 а.с. 219).

Позивач вперше звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в Одеській області 18.03.2013 року.

Під час звернення 18.03.2013 року позивач зазначив, що виїзд з країни громадянської належності до України відбувся через бажання отримати вищу освіту. Після загострення соціально-політичної ситуації в ОСОБА_6 та через неможливість подальшого фінансування батьками начання в Україні, особу було відраховано з ВНЗ. (т.3 а.с. 206)

З 30.01.2012 року до моменту звернення з приводу набуття міжнародного захисту заявник перебував на території України нелегально. Під час звернення до управління 18.03.2018 року позивач висловив побоювання повертатись до країни громадянської належності через наявність на території ОСОБА_6 нелокалізованого внутрішнього військового конфлікту та побоювання зазнати примусового призову до збройних сил ОСОБА_6.

За результатами розгляду матеріалів особової справи ДМС України було прийнято рішення від 23.04.2015 №327-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач оскаржив його у судовому порядку.

Ухвалою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 21.09.2015 року по справі №815/2834/15 адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_1 було залишено без розгляду через неявку позивача та представника позивача у судові засідання.

30.06.2016 року позивач повторно звернувся за наданням міжнародного захисту до ГУ ДМС в Одеській області.

За наслідками розгляду вказаної заяви, 30.06.2018 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення №122 про відмову ОСОБА_2 ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, 04.07.2016 року позивач звернувся до ДМС України зі скаргою щодо рішенняГУ ДМС України в Одеській області про відмову ОСОБА_2 ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 18.08.2016 року №38-16 було відхилено скаргу позивача.

Постановою ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 14.11.2016 року по справі № 815/4604/16 було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу.

Ухвалою ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 року апеляційна скарга позивача була залишена без задоволення, а постанова ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 14.11.2016 року без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 28.03.2017 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження у звязку з необґрунтованістю касаційної скарги.

17.05.2017 року ОСОБА_2 ОСОБА_1 було вручено попередження № 5/1-1010 про неприпустимість незаконного перебування на території України.

14.06.2017 року позивач втретє звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в м. Києві.

Наказом ГУ ДМС України у м. Києві від 03.08.2017 №353 було знято з обліку особову справу №2017KYIV0071 громадянин ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_1 та наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 17.08.2017 №155 було взято на облік та присвоєно особовій справі реєстраційний номер №2017OD0116. (т.2 а.с. 125)

Починаючи з вищезазначеного періоду до 05.10.2017 року позивач тривалий час до ГУ ДМС України В Одеській області не зявлявся.

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 05.10.2017 №189 через тривалу неявку позивача до ГУ ДМС України в Одеській області, розгляд заяви шукача захисту було призупинено.(т.2 а.с. 144)

24.10.2017 року ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернувся до управління із письмовою заявою від 24.10.2017 року №5/1-499/1 щодо поновлення строків розгляду заяви. Від позивача було взято письмове пояснення про причини зникнення та уникнення процедурних заходів з набуття статусу біженця та додаткового захисту в Україні. 24.10.2017 року стосовно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення.(т.2 а.с. 150-151)

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 24.10.2017 року №201 розгляд заяви шукача захисту було поновлено.(т.2 а.с. 162)

Дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, орган міграційної служби підготував висновок, згідно з яким рекомендував Державній міграційній служб України прийняти рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(т.2 а.с. 2а-34)

15.06.2018 року відповідачем прийнято рішення №191-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (т.2 а.с. 195)

23.06.2018 Головним управлінням ДМС України в Одеській області направлено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке позивач отримав 13.07.2018 року. (т.1 а.с. 8)

Не погоджуючись із рішенням про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до ОСОБА_1 окружного адміністративного суду з даним позовом.

Правовідносини, що виникають у даній сфері, регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон №3671-VI), іншими міжнародними актами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

За змістом норм Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту вбачається, що поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

ОСОБА_8 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю повернення на батьківщину через громадянську війну в ОСОБА_6, та побоювання зазнати примусового призову до збройних сил в умовах військового конфлікту.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву та висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, міграційний орган аналізуючи обставини, що стали підставою для таких висновків, зазначає, що збройні сутички в районі м. Дамаск дійсно мають місце, що підтверджується інформацією по країні походження (т.1 а.с. 47). Стосовно факту рекрутування до рядів сірійської армії відповідач зазначив, що оскільки позивач звертався до Посольства ОСОБА_6 з метою продовження терміну дії національного паспорту 29.08.2011 року по 02.10.2015 року, після цього позивач повторно звернувся з метою продовження терміну дії паспортного документу та оформив новий паспортний документ, виданий 21.06.2016 та дійсний до20.06.2018. Відповідач вважає що вищезазначені факти свідчать про відсутність проблем з державними органами, в тому числі з можливим невиконанням громадянських обовязків шукача захисту та спростовують твердження позивача щодо його побоювань бути призваним.

Суд зазначає, що факт володіння дійсного документу, який ідентифікує його громадянську належність, - є правом особи. Твердження відповідача стосовно причинно-наслідкового звязку є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Суд вважає, що відповідач припускає можливі причини та мотиви звернення позивача з метою продовження строку дії паспорту громадянина ОСОБА_6, а не робить обґрунтовані висновки. Крім того, надані твердження позивача стосовно нестабільної конфліктної ситуації підтверджуються самим відповідачем у своєму висновку від 08.04.2015 року.

Разом з чим, суд вважає за необхідне зауважити, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у ОСОБА_6 збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивства у ОСОБА_6. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Станом на дату прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у звязку з проведенням постійних бойових дій у ОСОБА_6 з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до ОСОБА_6 до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення.

Враховуючи висновки УВКБ ООН щодо ситуації в ОСОБА_6, які викладені у Рекомендаціях з питань міжнародного захисту стосовно осіб, які залишають ОСОБА_7 Арабську Республіку, а також те, що позивач, як і чоловіки-громадяни ОСОБА_6, повинен проходити військову службу в військах ОСОБА_6, які приймають участь у громадянській війні в цій країні, твердження позивача про наявність в ОСОБА_6 небезпеки його життю не можна вважати очевидно необґрунтованими.

Як зазначено в п.22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.06.2011 року №3", ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 вказаної Постанови Пленуму ВАСУ, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Більш того, суд вважає за необхідне наголосити, що твердження позивача та наявні фактичні обставини ситуації в ОСОБА_6 мають безпосереднє відношення саме до позивача як окремої особи, а не мають лише загальний характер. Уникання позивача від участі у внутрішньому збройному конфлікті є його невідємним правом, а у разі порушення такого права людини вона має бути забезпечена належним механізмом отримання іншого захисту, що передбачений чинними міжнародним та національним законодавством.

Відповідно до п. 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28 червня 2011 року) суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а також зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Ситуації у ОСОБА_6 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

При цьому, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним, й таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в особи на момент її звернення за захистом.

Окрім того, згідно офіційної позиції УВКБ ООН від жовтня 2014 року, на даний момент майже всі райони країни (ОСОБА_6) охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного; ця ситуація посилюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угрупування Ісламська держава Іраку і аль-Шама зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу ОСОБА_6 і часто вступає у збройні сутички з антиурядовими збройними групами, курдськими силами (Загонами народної самооборони, ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в угрупування Ісламська держава Іраку і аль-Шама 23.09.2014 року привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в ОСОБА_6 успіху досі не принесли, конфлікт і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщенню людей і руйнування інфраструктури країни.(ч.2 Рекомендацій з питань міжнародного захисту щодо осіб, які залишають САР УВКБ ООН від жовтня 2014 року).

Відповідно до ч.4 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, за наявними даними, до квітня 2014 кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту, перевищила 191 тисяч осіб. Найбільше число документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції ОСОБА_9, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама. Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров'я призвело до тисяч смертей від хронічних захворювань, яким можна було запобігти в звичайних умовах, а також до передчасних смертей від звичайно несмертельних інфекційних захворювань, захворювань, що виникають у новонароджених, і недоїдання. Крім того, в результаті конфлікту сотні тисяч людей отримали поранення, які часто призводять до тривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сім'ї.

Згідно ч.31 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року, у світлі розвитку подій і зміни обставин в ОСОБА_6, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обгрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці на місці (surplace), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Окрім іншого, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач перебуває в шлюбі з громадянкою України ОСОБА_10, яку повністю утримує. Суд вважає, що це надає підстав позивачу зазнавати більших побоювань за можливі наслідки повернення до країни походження.

З урахуванням того, що відповідачем при вирішенні питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, було проігноровано субєктивний аспект звернення, невірно розтлумачено можливі наслідки повернення позивача до країни походження та зроблено висновки на основі необґрунтованих припущень, що не відповідають дійсним обставинам згідно інформації по країні походження, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України №191-18 від 15.06.2018 року про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_10 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Позивачем, серед іншого, заявлено позовну вимогу зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_10 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З приводу цього суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно п.10 ч.2 ст. 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до абзацу 2 ч.4 ст.245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобовязує субєкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи наведене, виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що з метою відновлення порушеного права позивача позов підлягає задоволенню шляхом зобовязання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_10 від 14.06.2017 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до ст..10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, суд вважає, що в такий спосіб права та інтереси особи будуть повною мірою захищені в контексті принципу верховенства права та з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що відповідачем не надано жодних обґрунтованих доводів на підтвердження власної правової позиції, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_2 ОСОБА_10 до Державної міграційної служби України - підлягає задоволенню частково.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі РуїсТоріха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.5 ст.139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем не понесені судові витрати, відсутні підстави для компенсування останніх за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 ОСОБА_10 (місцепроживання: 65058, АДРЕСА_1; довідка про звернення за захистом в Україні № 008043) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9; ) про визнання протиправним та скасування рішення № 191-18 від 15.06.2018 року та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2018 року № 191-18 про відмову ОСОБА_2 ОСОБА_10 визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 ОСОБА_10 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 05.12.2018р.

Суддя О.М. Тарасишина

.