Справа № 820/148/18
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

29 листопада 2018 р. № 820/148/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Зоркіної Ю.В.

при секретарі судового засідання Пройдак С.М.,

у присутності

представника позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_6 до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради, третя особа Управління державної казначейської служби України у Холодногірському районі м.Харкова про визнання протиправною бездіяльності, стягнення моральної шкоди

встановив

Позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом, у якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради в ненаданні ОСОБА_2, інваліду 2 групи з дитинства, путівки на санаторно-курортне лікування за період з 2000 по 2017 роки; стягнути з Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю в розмірі 20000 тис. грн.

Ухвалою суду від 15.01.2018 року в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання позивачеві путівки на санаторно-курортне лікування за період з 2000 по 2016 рік адміністративний позов залишено без руху та надано позивачеві строк для подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

В іншій частині вимог ухвалою від 15.01.2018 року відкрито провадження та 10.04.2018 року винесено рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Харківського адміністративного суду від 14.03.2018 року клопотання позивача про поновлення строку на звернення до суду залишено без задоволення, позовна заява в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання позивачеві путівки на санаторно-курортне лікування за період з 2000 по 2016 рік повернута позивачу.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2018 року ухвала суду 14.03.2018 року скасована та направлено справу для подовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою від 22.05.2018 року у справі відкрито провадження.

У судовому засіданні представники позивача заявлений позов підтримали у повному обсязі, просили позові вимоги задовольнити, посилаючись на те, що відповідачем безпідставно відмовлено у наданні путівки на санаторно-курортне лікування, оскільки у позивача наявні усі необхідні документи для отримання такої путівки.

Представник відповідача у судовому засіданні адміністративний позов не визнали, просили у задоволенні вимог відмовити, зазначивши, що під час вчинення оскаржуваних дій фахівці відповідача діяли у відповідності до вимог чинного законодавства; позивач є інвалідом другої групи, що виключає можливість надання путівки на санаторно-курортне лікування у супроводі.

Третя особа надала пояснення на адміністративний позов, у яких зазначила, що Управління Державної казначейської служби України в Холодногірському районі м.Харкова здійснює функції по обліку бюджетних зобовязань, повязаних з використанням бюджетних коштів, розпорядником бюджетних коштів є Управління праці та соціального захисту населення районних міських рад; облік отримання санаторно-курортної путівки теж здійснює УПсЗН.

Допитана в якості свідка лікар ОСОБА_7, пояснила суду, що позивач протягом 2005-2015 року оглядався невропатологом, направлення на лікування за неврологічним профілем не надавалось, по психіатричній направленості потребує супроводу.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи документи, суд встановив наступні обставини.

Позивач взятий на облік в УПсЗН для забезпечення санаторно-курортним лікуванням, як інвалід другої групи з дитинства, на підставі заяви від 16.05.2005 року.

Частиною 6, 9 ст.38 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в України від 21.03.1991 року № 875-ХІІ визначено, що особи з інвалідністю і діти з інвалідністю за наявності медичних показань мають право на безплатне забезпечення санаторно-курортними путівками. Порядок та умови забезпечення осіб з інвалідністю і дітей з інвалідністю лікарськими, технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення, санаторно-курортними путівками, автомобілями, а також переліки технічних та інших засобів реабілітації і виробів медичного призначення визначає Кабінет Міністрів України.

Порядок забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад затверджений постановою КМУ від 22.02.2006 року № 187.

Пунктами 2, 5 вказаного Порядку структурі підрозділи з питань соціального захисту населення забезпечують за рахунок коштів державного бюджету безплатними путівками до санаторно-курортних закладів інвалідів усіх категорій за рахунок коштів, передбачених Мінсоцполітики України. Путівки видаються особам, зазначеним у п.2 цього Порядку , відповідно до медичних рекомендацій з урахуванням пільг, передбачених законодавством для конкретної категорії осіб, в порядку черговості. Для одержання путівки подається заява та медична довідка закладу охорони здоровя за формою № 070/о

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем отримувалися та подавалися до відповідача довідки для отримання путівок № 42 від 12.05.2005 року, № 969 від 07.03.2008 року, № 1215/89 від 06.09.2016 року, № 2822/414 від 10.08.2017 року, копії яких містяться у матеріалах справи.

Відповідно до п.9,10,12, 20 Порядку (у ред. чинних до 2017 року) відповідач не був розпорядником коштів на придбання путівок на санаторно-курортне лікування осіб з інвалідністю. Путівки Управління отримувало централізовано, згідно розподілу від департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації, які розподілялися між особами відповідно до черговості. Відповідно до наданих рекомендацій, отриманих позивачем у 2008, 2016 роках санаторіями, які підходили йому за профілем захворювання та направлень, були санаторно-курортні заклади кліматичної зони Харківської області «Ялинка», «Бермінводи» (а.с.13-15).

Із наявних у матеріалах справи актів про запропонування / відмову у отриманні санаторно-курортних путівок (а.с.32-49, т.1) вбачається, що позивачеві пропонувалися путівки в санаторії іншої кліматичної зони, проте, за різних умов: відсутність довідки форми 070/о, відмова від отримання путівки,- отримані не були.

Щодо посилань представника позивача на невідповідність актів, складених до 2015 вимогам ДСТУ 2732:2004 та ДСТУ 4423-1:2005 в частині оформлення службових документів, суд зазначає , що у відповідності із Законом України від 02.10.1992 № 2657-ХІІ «Про інформацію» документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі, а інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 цього Закону).

Виходячи із зазначених норм та приписів ДСТУ 2732:2004 та ДСТУ 4423-1:2005 службовий (офіційний) документ повинен мати відповідні ознаки: 1. має бути складений, виданий чи посвідчений відповідною особою в межах її професійної чи службової компетенції за визначеною законом формою та з належними реквізитами; 2. зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер - підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обовязків.

Проте, суд зауважує, що на момент виникнення спірних правовідносин діюче законодавство, в тому числі постанова КМУ від 22.02.2006 року № 187, не містили форми акту про відмову від санаторно-курортного лікування (путівки) / ненадання згоди на санаторно-курортне лікування (путівку) та не визначали вимог до його оформлення, погодження, що не виключає можливості складання останнього в довільній формі.

Із досліджених в судовому засіданні актів вбачається, що вони складені та підписані повноважною особою відповідача, засвідчують підстави запропонування/ відмови в отриманні путівки, фіксують певні події, зберігаються у особовій справі позивача, а отже, на думку суду є належним доказом у спарві.

Крім того факт звернення позивача за путівками та відповідно розгляд цього питання підтверджується долученими до матеріалів справи листами Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Ленінського району Харківської міської ради № 33/04-15 від 09.04.15 року; Управління праці та соціального захисту населення Департаменту охорони здоровя та соціальних питань Виконавчого комітету Харківської міської ради № 922/0/48-08 від 06.02.2008 року; Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради № 884/0/147-13 від 08.08.2013 року; Харківської міської поліклініки № 24 від 30.12.2015 року № П-522/2; Департаменту охорони здоровя Харківської міської ради від 04.10.2016 року № П-4-38388/0/1-16-6590/0/57-16, зі змісту, яких вбачається, що на звернення позивача неодноразово повідомлялося про необхідність надання документів для належного оформлення запиту на отримання санаторно-курортного лікування та розяснювалася можливість отримання грошової компенсації за неотриману путівку.

Суд також звертає увагу на наявні у матеріалах справи листи КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 24» від 14.08.2013 року № 1138, від 27.08.2014 року № 1351 (а.с.159,161) з яких вбачається, що відповідачем по справі вживалися відповідні дії щодо оформлення документів, необхідних для отримання путівки позивачем.

Також, із долучених до матеріалів справи документів, судом встановлено, що 06.09.2016 року позивачеві надана довідка на одержання санаторно-курортного лікування № 1215/89, у якій зроблено зауваження про необхідність здійснення санаторно-курортного лікування за неврологічним профілем у супроводі матері.

Суд зазначає, що п.11 постанови КМ України від 22.02.2006 року № 187 (у ред. на момент звернення) визначено, що путівками без лікування забезпечуються особи, що супроводжують інвалідів I групи (за винятком інвалідів з наслідками травм і захворюваннями хребта та спинного мозку), яким за висновком лікувально-профілактичного закладу необхідна постійна стороння допомога. Якщо інвалід I групи здатний обслуговувати себе самостійно, видається довідка про це лікувально-профілактичного закладу.

Оскільки позивач є інвалідом 2 групи, що підтверджується посвідченням серії ААБ № 276674 та довідкою МСЕ серії 2-98 ХАР № 022393, то суд приходить до висновку, про відсутність у відповідача повноважень забезпечити особу, яка супроводжує позивача, відповідною путівкою без лікування, тоді як відповідно до довідки № 1215/89 самостійне перебування позивача у санаторії є неприпустимим.

Враховуючи викладене вище, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачеві путівки на санаторно-курортне лікування за 2000-2016 роки.

Відповідно до ст.ст. 7, 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що адміністративний позов є таким, що не підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, визначеному ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов залишити без задоволення.

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України, а набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду. Роз'яснити, що скарга може бути подана у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України.

У повному обсязі рішення виготовлено 06.12.2018

Суддя Зоркіна Ю.В.