Справа № 826/258/18
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 листопада 2018 року 09:43 № 826/258/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі представників сторін: від позивача - Виговська Н.О., від відповідача - Малогіна А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-Трейд- Сервіс»
доГоловного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Трейд- Сервіс» (далі-позивач/ «Інтер-Трейд- Сервіс») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі- відповідач/ ГУ ДФС у м. Києві), в якій просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 02.10.2017 №2.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що висновки контролюючого органу, на яких ґрунтується оскаржуване податкове повідомлення-рішення є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки фінансово-господарські операції позивача з контрагентами є реальними, що підтверджується, за твердженнями позивача, належним чином оформленою первинною документацією.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, прийнятого у межах наданих контролюючому органу повноважень, у зв'язку з виявленими під час перевірки порушеннями вимог податкового законодавства з боку позивача.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Співробітниками Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Інтер-Трейд- Сервіс» (код 36283860) з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Імекс-Компані» (код 40527650) за період з 01.07.2016 по 31.07.2016, з ТОВ «Сайленс Прайм» (код 40502856) за період з 01.08.2016 по 31.08.2016, з ТОВ «Манторг» (код 40645488) за період з 01.09.2016 по 30.09.2016, результати якої оформлені актом від 13.09.2017 №350/26-15-14-02-03/36283860 (далі-акт перевірки).

Відповідно до акту перевірки, встановлено порушення ТОВ «Інтер-Трейд- Сервіс» п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 79183 грн., у тому числі по періодам: липень 2016 року - 30000 грн., серпень 2016 року - 35850 грн., вересень 2016 року на суму 13333 грн.

На підставі акта перевірки від 13.09.2017 №350/26-15-14-02-03/36283860, Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві прийняте податкове повідомлення - рішення від 02.10.2018 №2, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 118775,00 грн., з яких 79183,00 грн. - податкове зобов'язання та 39592,00 грн. - штрафні санкції.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Приписами п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).

Приписами абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункт 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 185.1. ст. 185, п. 187.1. ст. 187, п. 188.1. ст. 188 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

Відповідно до п. 201.1., 201.4., 201.6. ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один із способів, визначених п. 201.1. ст. 201 ПК України; податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця; податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Пунктом 200.1. ст. 200 ПК Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з п. 198.1. ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

При цьому, відповідно до п. 198.2., 198.3., 198.6. ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 Кодексу).

З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Одним із основних принципів, на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, відповідно до статті 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є принцип превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як зазначено у частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з пунктом 1.2 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (далі - "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку"), записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів.

Відповідно до пункту 2.1 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платниками податків вносяться відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту акту перевірки та відзиву ГУ ДФС у м. Києві, висновки щодо порушення товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер-Трейд-Сервіс» приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами: ТОВ «Імекс-Компані», ТОВ «Сайленс Прайм» та ТОВ «Манторг».

Аналізуючи норми податкового законодавства України, ознайомившись із доводами контролюючого органу, на підставі яких здійснено висновки акту перевірки, суд зазначає, що в межах даного спору слід встановити саме факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та його контрагентом з урахуванням умов спірних правовідносин.

Так, фінансово-господарські операції між позивачем (вантажовідправник/вантажоодержувач) та ТОВ «Імекс-Компані» (експедитор) ґрунтувались на договорі на транспортно-експедиційні послуги від 01.06.2016 №10, відповідно до умов якого Замовник (Вантажовідправник) надає для перевезення вантаж (багаж) або Замовник (Вантажоодержувач) приймає доставлений на його адресу вантаж (багаж), а Експедитор організовує та забезпечує перевезення і супроводження вантажів (багажу), на умовах, обумовлених дійсним договором, Правилами транспортного експедирування вантажів (багажу) № 39 від 20.11.2002р., Правилами Перевезень вантажів автотранспортом, Наказ Мінтрансу № 363 від 14.10.1997р., зареєстрований Міністерством Юстиції України 20.02.1998р. за №128/2568. Експедитор за свій рахунок може укладати договори на одержання транспортних або допоміжних транспортних послуг від третіх осіб (Виконавців) з метою надання таких послуг Замовникові.

Експедитор за заявкою Вантажовідправника (здійснюється у письмовій або електронній формі) організовує перевезення вантажів (багажу) транспортом і маршрутом, затвердженим Експедитором, забезпечує супроводження вантажів при перевезенні та перебуванні на складі Експедитора (пункт 1.2 Договору).

Експедитор приймає вантаж (багаж) до перевезення згідно заявки Вантажовідправника, якому надає квитанцію, що є єдиним документом, підтверджуючим прийняття вантажу до транспортування. Заявка на транспортне експедирування вантажу залишається у Експедитора. Вантажовідправник під час надання заявки зазначає Замовника перевезення вантажу (багажу) (платника вартості послуг Експедитора), що вноситься до заявки та квитанції (пункт 1.3 Договору).

За домовленістю сторін Експедитор може виконувати для Замовника додаткові послуги, такі як: доставка вантажу в місцезнаходження вантажоодержувача, завантаження, розвантаження та інші. (пункт 1.4 Договору).

Відповідно до пунктів 1.5 -1.6 Договору Вартість транспортно-експедиторських послуг за цим договором обчислюється згідно тарифів Експедитора та визначається Експедитором самостійно. Вартість послуг з транспортного експедирування може бути попередньо узгоджена Замовником з адміністрацією Експедитора у м. Києві

Вантажоодержувач, при отриманні вантажу, повинен надати Експедитору довіреність типової форми №М-2 на отримання вантажу, або акт видачі вантажу, або надати багаторазову довіреність, та при втриманні вантажу заповнити електронний акт видачі. У разі відсутності у Вантажоодержувача одного з (вищевказаних документ, або їх невірному оформленні. Експедитор мас право відмовити останньому видачі вантажу.

Згідно пункту 2.1 Договору, транспортне експедирування вантажів виконується Експедитором лише на підставі заявок, що надає Замовник. Заявка та квитанція на перевезення вантажу заповнюється за місцем відправки Експедитором.

На підтвердження виконання договору від 01.06.2016 №10 позивачем надані копії рахунку на оплату від 30.07.2016 №15, копії товарно-транспортних накладних, відомостей про вантаж, акту надання послуг від 30.07.2016 №300716, податкової накладної від 30.07.2016 №87.

Також, між вказаними сторонами укладений договір від 01.07.2016 №10 про надання послуг, відповідно до яких Замовник (ТОВ «Інтер-Трейд-Сервіс») в порядку та на умовах, визначених цим Договором, дає завдання, а Виконавець (ТОВ «Імекс-Компані») зобов'язується відповідно до завдання замовника надавати йому за плату такі послуги: оформлення (отримання різного роду довідок в уповноважених органах , банківських гарантій, нотаріально завірених документів) та друк пропозицій конкурсних торгів згідно Додатку №1, який являється невід'ємною частиною договору

На підтвердження факту надання Виконавцем Замовнику послуг за цим Договором складається відповідний акт згідно в строк 10 робочих днів.

Виконавець, падаючи передбачені в Додатку №1 до Договору послуги Замовнику з наступних питань: підготовлення та оформлення пропозицій конкурсних торгів, аналіз ринку та надання звіту щодо визначених предметів закупівлі (аналіз цін, постачальників, порівняльна характеристика еквівалентних товарів тощо).

На підтвердження виконання укладеного договору від 01.07.2016 №10, до матеріалів справи надані специфікація надання послуг, щодо оформлення тендерних документацій (Додаток №1 до Договору), рахунок на оплату, акту надання послуг від 30.07.2016 №1, податкова накладна від 30.07.2016 №86.

Відносини між позивачем (покупець) та ТОВ «Сайленс Прайм» (постачальник) ґрунтувались на договорі від 01.08.2016 №5, відповідно до якого постачальник зобов'язується поставляти миючі засоби згідно замовлень покупця, а покупець зобов'язується приймати і оплачувати продукцію у строки і на умовах Договору.

Асортимент, кількість та ціна продукції з урахуванням знижок визначаються Сторонами в видаткових накладних на продукцію. Видаткові накладні на продукцію є невід'ємною частиною цього Договору. Загальна сума Договору становить сумарну вартість відпущеного протягом терміну дії даного Договору продукції, згідно з видатковими накладними на продукцію. Поставка продукції здійснюється згідно замовлень Покупця на поставку продукції. Замовлення Покупця на поставку продукції повинні містити наступну інформацію: найменування та реквізити Покупця, дату замовлення, асортимент та кількість продукції, адресу поставки, орієнтовні строки поставки. Покупець подає Постачальнику замовлення, складені у письмовій формі, засобами електронного/факсимільного зв'язку або безпосередньо через представника Постачальника не пізніше, ніж за три календарні дні до дати поставки.

Позивачем надано до матеріалів справи копії рахунку на оплату від 24.08.2016 №75, видаткової накладної від 24.08.2016 №7, від 25..08.2016 №112, податкової накладної від 24.08.2016 №20, довіреність на отримання ТМЦ.

Водночас, між позивачем (вантажовідправник/вантажоодержувач) та ТОВ «Сайленс Прайм» (експедитор) ґрунтувались на договорі на транспортно-експедиційні послуги від 01.08.2016 №6.

Відповідно до умов вказаного Договору Замовник (Вантажовідправник) надає для перевезення вантаж (багаж) або Замовник (Вантажоодержувач) приймає доставлений на його адресу вантаж (багаж), а Експедитор організовує та забезпечує перевезення і супроводження вантажів (багажу), на умовах, обумовлених дійсним договором, Правилами транспортного експедирування вантажів (багажу) № 39 від 20.11.2002р., Правилами Перевезень вантажів автотранспортом, Наказ Мінтрансу № 363 від 14.10.1997р., зареєстрований Міністерством Юстиції України 20.02.1998р. за №128/2568. Експедитор за свій рахунок може укладати договори на одержання транспортних або допоміжних транспортних послуг від третіх осіб (Виконавців) з метою надання таких послуг Замовникові.

Експедитор за заявкою Вантажовідправника (здійснюється у письмовій або електронній формі) організовує перевезення вантажів (багажу) транспортом і маршрутом, затвердженим Експедитором, забезпечує супроводження вантажів при перевезенні та перебуванні на складі Експедитора.

Експедитор приймає вантаж (багаж) до перевезення згідно заявки Вантажовідправника, якому надає квитанцію, що є єдиним документом, підтверджуючим прийняття вантажу до транспортування. Заявка на транспортне експедирування вантажу залишається у Експедитора. Вантажовідправник під час надання заявки зазначає Замовника перевезення вантажу (багажу) (платника вартості послуг Експедитора), що вноситься до заявки та квитанції.

За домовленістю сторін Експедитор може виконувати для Замовника додаткові послуги, такі як: доставка вантажу в місцезнаходження вантажоодержувача, завантаження, розвантаження та інші.

Вартість транспортно-експедиторських послуг за цим договором обчислюється згідно тарифів Експедитора та визначається Експедитором самостійно. Вартість послуг з транспортного експедирування може бути попередньо узгоджена Замовником з адміністрацією Експедитора у м. Києві

Вантажоодержувач, при отриманні вантажу, повинен надати Експедитору довіреність типової форми І№М-2 на отримання вантажу, або акт видачі вантажу, або надати багаторазову довіреність, та при втриманні вантажу заповнити електронний акт видачі. У разі відсутності у Вантажоодержувача одного з (вищевказаних документ, або їх невірному оформленні. Експедитор має право відмовити останньому видачі вантажу.

Транспортне експедирування вантажів виконується Експедитором лише на підставі заявок, що надає Замовник. Заявка та квитанція на перевезення вантажу заповнюється за місцем відправки Експедитором.

На підтвердження виконання договору від 01.08.2016 №6 позивачем надані копії товарно-транспортних накладних, відомостей про вантаж, акту надання послуг від 30.08.2016 №49, податкової накладної від 30.08.2016 №53.

Фінансово-господарські операції між позивачем (замовник) та ТОВ «Манторг» (виконавець) ґрунтувались на договорі про надання послуг від 01.09.2016 №15, відповідно до умов якого Замовник в порядку та на умовах, визначених цим Договором, дає завдання, а Виконавець зобов'язується відповідно до завдання замовника надавати йому за плату такі послуги: оформлення (отримання різного роду довідок в уповноважених органах, банківських гарантій, нотаріально завірених документів) та друк пропозицій конкурсних торгів.

На підтвердження факту надання Виконавцем Замовнику послуг за цим Договором складається відповідний акт згідно в строк 10 робочих днів.

Виконавець, надає послуги Замовнику з наступних питань: підготовлення та оформлення пропозицій конкурсних торгів, аналіз ринку та надання звіту щодо визначених предметів закупівлі (аналіз цін, постачальників, порівняльна характеристика еквівалентних товарів тощо).

На підтвердження виконання укладеного договору від 01.09.2016 №15, до матеріалів справи надані корпії рахунку на оплату, акту надання послуг від 29.09.2016 №10, податкової накладної від 29.09.2016 №8.

Відповідно до пояснень позивача, отримані від ТОВ «Імекс-Компані», ТОВ «Сайленс Прйм», транспортно - експедиційні послуги були використані позивачем для доставки товарів своїм покупцям. Отримані від ТОВ «Сайленс Прайм» товари були використані у господарській діяльності шляхом перепродажу філії «Центр сервісного забезпечення», ПАТ «Укрзалізниця» що підтверджується видатковою накладною № 112 від 25.08.2016 p., довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей від 25.08.2016 р. Отримані від ТОВ «Імекс-Компані», ТОВ «Манторг» послуги по тендерної документації були використані позивачем для участі у процедурах у закупівель.

Як зазначає позивач, ТОВ «Інтер-Трейд-Сервіс» протягом 2016 року взяло участь у значній кількості публічних закупівель, що підтверджується довідкою та даними сайту «Prozorro». Кожна участь у процедурі великої кількості довідок та інших документів, що потребує значного часу їх підготовки, позивач для цієї роботи залучив ТОВ «Імекс-Компані», ТОВ «Манторг» на договірних засадах.

Слід зазначити, що досліджені під час розгляду справи первинні документи на підтвердження здійснення господарських операцій позивача з його контрагентом оформлені відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", всі господарські операції знайшли своє відображення у бухгалтерському обліку позивача та доводять наявність змін в активах позивача під час вчинення господарської операції.

Податкові накладні, виписані контрагентом позивача, відображені в акті перевірки та містять усі передбачені законом реквізити, тобто, відповідають вимогам ст.201 Податкового кодексу України, що є підставою для віднесення позивачем сум ПДВ, сплачених у складі вартості товарів, отриманих від його контрагенту до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток.

Водночас, за змістом акту перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про фіктивність вказаних господарських операцій між позивачем та вищевказаними контрагентами, вказані висновки ГУ ДФС у м. Києві ґрунтуються на аналізі контролюючим органом податкової інформації згідно ІС «Податковий блок».

Так, ГУ ДФС у м. Києві посилається на те, що згідно інформації, що міститься в базі даних контролюючого органу у контрагентів позивача відсутня інформація про наявність основних фондів, трудових ресурсів.

Ознайомившись із такими доводами контролюючого органу, слід зазначити, чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів або спеціальних дозволів у останніх. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак, за умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07.04.2014 у справі №К/800/36098/13.

У відповідності статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

В той же час, відсутність у контрагента позивача задекларованих матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

При цьому, сам по собі факт недекларування контрагентом позивача у поданій податковій звітності результатів таких окремих господарських операцій та/або наявних трудових ресурсів, на думку суду, не впливає на право позивача (покупця) сформувати податковий кредиту, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, зокрема, від фактичної сплати контрагентом у ланцюгу постачання податку до бюджету, а відтак якщо останній не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку або мінімізував свої податкові зобов'язання, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, проте вказана обставина не є підставою для позбавлення платника податку-покупця права на отримання податкової вигоди у разі, якщо такий платник має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту

Наведене правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 30.01.2018 №К/9901/612/18 і №К/9901/630/18.

Також не заслуговує на увагу посилання відповідача на пояснення гр. ОСОБА_3 про непричетність останнього до господарської діяльності ТОВ «Імекс-Компані», ТОВ «Сайленс Прайм» та ТОВ «Мітекс Груп», пояснення гр. ОСОБА_4 про непричетність до діяльності ТОВ «Манторг» та на відомості досудового розслідування в межах кримінального провадження №0000002, з огляду на наступне.

В рішенні від 5 липня 2016 року по справі № 21-1793а16 Верховний суд України вказав, що сам факт заперечення директором контрагента своєї участі у діяльності товариства та у підписанні товариством від його імені первинних облікових та бухгалтерських документів, за умови, що на час встановлення фактичних взаємовідносин сторін керівником цього товариства в Єдиному реєстрі підприємств і організацій України значився саме цей директор, не може бути, на думку суду, свідченням безтоварності спірних операцій, за умови скасування щодо нього постанови про порушення кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України ("Фіктивне підприємництво").

Згідно з ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

За змістом ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 283 Кримінального процесуального кодексу України прокурор зобов'язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: 1) закрити кримінальне провадження; 2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Відомості про закінчення досудового розслідування вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Таким чином, саме по собі внесення кримінальних проваджень до Єдиного реєстру досудового розслідувань не може бути підставою для висновків про фіктивність тих чи інших господарських операцій.

При цьому суд керується пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними": при кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

Однак, доказів наявності вироку суду відносно будь-кого - позивача та контрагентів за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 205, 212 КК України відповідачем не надано, а договори, укладений позивачем з даними товариствами до теперішнього часу у судовому порядку не визнано недійсними.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому, платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

При цьому, слід враховувати вимоги частини першої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Таким чином, враховуючи викладені законодавчі норми та обставини справи, суд дійшов висновку, що взаємовідносини позивача з контрагентами, які на момент здійснення господарських операцій були належним чином зареєстровані як платники податку на додану вартість, оформлені договорами, які не були визнані в судовому порядку недійсними, а також підтверджені виданими контрагентом первинними документами, зокрема, податковими накладними, отже позивачем були виконані передбачені законодавством вимоги для підтвердження права на податковий кредит.

За таких обставин, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарські операції між позивачем та його контрагентами не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності; доказів того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин справи, у межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги щодо визнання податкового повідомлення-рішення від 02.10.2017 №2 протиправним та таким, що підлягає скасуванню є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Трейд-Сервіс" задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у м.Києві № 2 від 02.10.2017р.

3.Витрати по сплаті судового збору в сумі 1781,64грн. стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м.Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Трейд-Сервіс".

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 07.12.2018.

Суддя С.К. Каракашьян