Справа № 813/2488/17
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2018-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/1198/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 8 серпня 2018 року у справі №813/2488/17 (рішення ухвалено в м. Львові, головуючий суддя Гулкевич І.З., повний текст рішення виготовлено 10.08.2018) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Мостиського районного суду Львівської області, Територіального управління Державної судової адміністрації в Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за затримку розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 10.07.2017 звернувся в суд із адміністративним позовом до Мостиського районного суду Львівської області, Територіального управління Державної судової адміністрації в Львівській області, в якому просив визнати протиправним і скасувати наказ в.о. голови Мостиського районного суду Львівської області № 55/к від 21.06.2017 «Про відрахування зі штату Мостиського районного суду Львівської області судді ОСОБА_1.»; поновити ОСОБА_1 на посаді судді Мостиського районного суду Львівської області з дати незаконного звільнення («відрахування зі штату суду»), тобто з 22.06.2017; зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Львівській області нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 22.06.2017 по дату поновлення позивача на посаді судді Мостиського районного суду Львівської області; зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Львівській області нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, з 21.06.2017 по 30.06.2017.

В обґрунтування заявленого позову зазначає, що 21.06.2017 року в.о. головою Мостиського районного суду Львівської області Білоусом Ю.Б. видано наказ № 55/к від 21.06.2017 «Про відрахування судді ОСОБА_1. зі штату Мостиського районного суду у зв'язку із припиненням повноважень судді». Вважає, що даний наказ є протиправним, оскільки прийнятий з порушенням норм Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та законодавства про працю і таким, що підлягає скасуванню та поновлення його на роботі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 8 серпня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що єдиною підставою для припинення його повноважень, яка могла б бути застосована до нього за певних умов це «закінчення строку, на який суддю призначено», однак така норма виключена із ст.126 Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у 2016 році і не може поширюватись на обставини, що мають місце на даний час.

Суд не застосував рішення Ради суддів України від 15 вересня 2016 року №54, згідно з яким закінчення п'ятирічного строку, на який було призначено суддю, не є законодавчо визначеною підставою для прийняття головами судів рішення про припинення трудових відносин з суддею шляхом видання відповідного наказу. Зазначена у наказі про відрахування така підстава для припинення повноважень судді як «рішення Вищої ради правосуддя про відмову у внесення подання Президентові України про призначення на посаду судді» також не передбачена у вичерпному переліку підстав для припинень судді, що міститься у ч.7 ст.126 Конституції Україні та розділом III Закону України від 02.06.2016 №1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» і не може застосовуватись до нього.

Вказує, що рішення Вищої ради правосуддя від 06.06.2017 прийняте щодо нього як кандидата на посаду судді не несе жодних правових наслідків щодо нього як судді і не може бути підставою для його відрахування з штату суду.

У відзиві на подану апеляційну скаргу Територіальне управління Державної судової адміністрації в Львівській області просило в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Від учасників справи надійшли клопотання про розгляд даної справи без їх участі.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 указом Президента України від 04 листопада 2009 року №904/2009 призначений на посаду судді Мостиського районного суду Львівської області строком на п'ять років.

Строк повноважень судді закінчився 04 листопада 2014 року. 29 квітня 2014 року позивачем подано до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України заяву про рекомендацію його для обрання на посаду судді Мостиського районного суду Львівської області безстроково.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 26 грудня 2014 року №293/бо-14 ОСОБА_1 рекомендований для обрання на посаду судді Мостиського районного суду Львівської області безстроково. Рекомендація разом з матеріалами 31 жовтня 2016 року надійшли до Вищої ради правосуддя та 15 листопада 2016 року передані члену Вищої ради правосуддя Малашенковій Т.М. для проведення перевірки.

Рішенням Вищої ради правосуддя №1398/0/15-17 від 06.06.2017 відмовлено у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Мостиського району суду Львівської області, оскільки виявлено обставини, які свідчать про невідповідність кандидата критерію доброчесності, професійної етики та є обставинами, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням вказаного судді на посаду.

21 червня 2017 року на адресу Мостиського районного суду Львівської області надійшло рішення Вищої ради правосуддя від 06 червня 2017 року №1398/0/15-17 «Про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Мостиського районного суду Львівської області».

Наказом в.о. голови Мостиського районного суду Львівської області від 21.06.2017 №55/к відраховано зі штату Мостиського районного суду Львівської області суддю ОСОБА_1, 21 червня 2017 року.

Позивач не погоджуючись з наказом про відрахування його зі штату суду, звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, приймаючи наказ № 55/к від 21.06.2017 про відрахування позивача із штату суду, діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, на виконання рішення Вищої ради правосуддя України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 128 Конституції України в редакції, що діяла на час призначення ОСОБА_1 на посаду судді (04.11.2009) і була чинною на час закінчення строку, на який його було призначено (04.11.2014), перше призначення на посаду професійного судді строком на п'ять років здійснюється Президентом України. Всі інші судді, крім суддів Конституційного Суду України, обираються Верховною Радою України безстроково, в порядку, встановленому законом.

Указом Президента України від 04.11.2009 №904/2009 ОСОБА_1 було призначено на посаду судді вперше строком на 5 років. Продовження повноважень судді після спливу п'ятирічного строку не було безумовним. Процедура передбачала обрання судді безстроково Верховною Радою України. Відтак, Конституція України у редакції, що діяла на час призначення ОСОБА_1 на посаду судді, не гарантувала йому право на безстрокове обрання після закінчення строку повноважень, тобто повноваження судді ОСОБА_1. були припинені спливом 5-ти річного терміну його призначення Президентом України 04.11.2014.

Після 04.11.2014 року суддя ОСОБА_1. припинив здійснювати судочинство (розгляд справ) саме у зв'язку з відсутністю повноважень.

Цим спростовується твердження апелянта, що його повноваження після 04.11.2014 року не припинилися.

Під час конституційної реформи, Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 1401-VIII статтю 128 викладено у новій редакції, яка вже не передбачає «першого» строку призначення судді.

Водночас, у підпункті 2 п. 16-1 П Розділу XV «Перехідні положення» передбачено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» повноваження суддів, призначених на посаду строком на п'ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Такі судді можуть бути призначені на посаду судді в порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 17 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 повноваження суддів, призначених на посаду строком на п'ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв'язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом.

Водночас, відповідно до п. 30 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положенн» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 матеріали та рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про обрання суддів безстроково, щодо яких на день набрання чинності цим Законом Верховною Радою України рішення не прийнято, направляються Верховною Радою України до Вищої ради правосуддя протягом десяти днів з дня набрання ним чинності. Вища рада правосуддя на своєму засіданні у пленарному складі вирішує питання щодо кожного судді про його призначення або відмову у призначенні з одночасним поверненням матеріалів Вищій кваліфікаційній комісії суддів України.

Отже, повноваження ОСОБА_1 як судді Мостиського районного суду Львівської області припинилися 04.11.2014 у зв'язку із закінченням строку, на який його було призначено. Матеріали та рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про обрання його безстроково було направлено до Вищої ради правосуддя та 15.11.2016 передано члену Вищої ради правосуддя Малашенковій Т.М. для вирішення питання щодо призначення або відмови у призначенні його на посаду судді.

Статтею 131 Конституції України встановлено, що в Україні діє Вища рада правосуддя, яка, зокрема, вносить подання про призначення судді на посаду.

05.01.2017 набрав чинності Закон України «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 №1798-VIII, яким визначено статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя.

Законом України «Про Вищу раду правосуддя» визначено статус Вищої ради правосуддя. Відповідно до ст. 1 цього Закону Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону Вища рада правосуддя вносить подання про призначення судді на посаду.

Таким чином, законодавством, яке визначає статус суддів, не передбачено автоматичного призначення судді у разі закінчення строку, на який його було призначено. Вирішення цього питання віднесено до повноважень Вищої ради правосуддя, яка з підстав та в порядку, передбачених законом, може ухвалити рішення про призначення або відмову у призначенні судді безстроково.

За приписами частини четвертої статті 37 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» Вища рада правосуддя може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду відповідно до пункту 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані Вищою радою правосуддя в передбаченому законом порядку, якщо:

1) такі відомості не були предметом розгляду Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

2) Вища кваліфікаційна комісія суддів України не дала належної оцінки таким відомостям в межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо відповідного кандидата.

Відповідно до частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вища рада правосуддя може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав:

1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням;

2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.

Отже, вказаною нормою визначено виключний перелік підстав за яким Рада може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду.

Правовий статус судді та гарантії здійснення професійної діяльності регулюється винятково Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», незалежність судді забезпечується, зокрема, особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень.

Як встановлено судом, Вищою радою правосуддя, при прийнятті рішення досліджено, лист Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБУ від 13 лютого 2017 року №14/5/2-497, постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 05 листопада 2012 року, постанова про порушення кримінальної справи від 05 вересня 2012 року, постанова про закриття кримінальної справи від 05 листопада 2012 року, висновок за результатами перевірки матеріалів щодо внесення подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді та дійшла висновку щодо невідповідності вказаного кандидата критерію доброчесності та професійної етики.

Таким чином, як видно з матеріалів справи, підставою для прийняття спірного рішення стали встановлені Вищою радою правосуддя обставини допущення позивачем поведінки, яка у питаннях моралі, етики та доброчесності не узгоджується з його публічним зобов'язанням сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.

Відповідно до статті 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв'язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

З наведеного видно, що відповідач, отримавши рішення Вищої ради правосуддя України від 06.06.2017 №1398/0/15-17, прийнявши спірний наказ діяв у відповідності до вимог чинного законодавства.

Доводи щодо оскарження рішення Вищої ради правосуддя України від 06.06.2017 №1398/0/15-17, колегією суддів не приймаються, оскільки Рішенням Верховного Суду від 29.01.2018 року у справі № 800/276/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, третя особа Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання незаконним і скасування рішення Вищої ради правосуддя від 6 червня 2017 року №1398/0/15-17 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Мостиського районного суду Львівської області відмовлено. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2018 року у справі №800/276/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Посилання апелянта на те, що законодавець 12.07.2018 вніс зміни в п. 30 розділу ХII Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо підстави припинення трудових відносин судді з відповідним судом на підставі ст. 125 цього Закону у зв'язку з відмовою Вищої ради правосуддя у внесенні подання Президенту України про призначення судді, як на доказ обґрунтованості позовних вимог, колегія суддів вважає таким, що не спростовують законність прийнятого наказу відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в.о. голови Мостиського районного суду Львівської області Білоус Ю.Б. правомірно видав наказ № 55/к від 21.06.2017 року «Про відрахування судді ОСОБА_1. зі штату Мостиського районного суду у зв'язку із припиненням повноважень суді», як це передбачено ст. 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», тому дії в.о. голови Мостиського районного суду Львівської області Білоус Ю.Б. з видання такого наказу є правомірними, а спірний наказ є таким, що скасуванню не підлягає.

Щодо вимог позивача про поновлення на посаді судді Мостиського районного суду Львівської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд першої інстанції вірно відмовив в їх задоволенні, враховуючи правомірність винесеного оскаржуваного наказу, так як останні є похідними .

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 8 серпня 2018 року у справі №813/2488/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. М. Багрій
А. І. Рибачук
Повне судове рішення складено 07.12.2018