Справа № 757/61341/17-а
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2018-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Губської О.А.,

Пилипенко О.Є.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 року (прийняте в порядку спрощеного провадження) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про: визнання протиправним та скасування рішення стосовно відмови у призначенні пенсії за вислугу років; зобов'язання здійснити призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та її виплату з 13 квітня 2017 року, виходячи із розрахунку 80% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи; зобов'язання зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років стаж роботи на посаді старшого інспектора Генеральної прокуратури України, спеціаліста 2 категорії з питань захисту державних таємниць Першого відділу Генеральної прокуратури України та провідного спеціаліста Першого відділу Генеральної прокуратури України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 року адміністративний позов задоволено частково:

Визнано протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_3 у призначенні їй пенсії за вислугу років.

Зобов'язано Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи ОСОБА_3, що дає право на пенсію за вислугою років, стаж роботи на посаді старшого інспектора Генеральної прокуратури України, спеціаліста 2 категорії з питань захисту державних таємниць Першого відділу Генеральної прокуратури України та провідного спеціаліста Першого відділу Генеральної прокуратури України.

Зобов'язано Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити призначення ОСОБА_3 пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та її виплату з 13 квітня 2017 року, виходячи із розрахунку 80% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 280 грн.

У задоволенні решти позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, оскаржило його в апеляційному порядку. Апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив суд залишити рішення су3ду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги.

Крім того, позивачем заявлено клопотання про розгляд справи за її участі в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає необґрунтованим вищевказане клопотання та відмовляє у його задоволенні з наступних підстав.

Зі змісту адміністративного позову випливає, що предметом даного спору є призначення та виплата пенсії.

Водночас п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України встановлено, що справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

У свою чергу, дана адміністративна справа не віднесена до справ, визначених ч. 4 ст. 257 КАС України.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 262 КАС України суд може відмовити у задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засідання з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про незначну складність даної справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування у якій не вимагає проведення судового засідання з викликом сторін, у зв'язку з чим у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні слід відмовити.

У відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 у березні 2017 року звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Листом Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 22822/03 від 13 квітня 2017 року відмовлено ОСОБА_3 у призначенні пенсії, у зв'язку з тим, що призначення пенсії не передбачено п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VII.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач набула право виходу на пенсію після набуття нею стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку, застосувавши до спірних правовідносин вимоги згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи не враховано того, що станом на момент звернення ОСОБА_3 з заявою про призначення пенсії у позивача недостатньо стажу по вислузі років, який визначено ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, оскільки позивач має стаж по вислузі років 10 років, замість необхідного 23 років. При цьому, відповідач зазначає про недопустимість застосування до спірних правовідносин вимог Закону України «Про прокуратуру» № 1789/XII (в редакції від 26 липня 2001 року), оскільки на момент звернення позивача до пенсійного органу з відповідною заявою про призначення пенсії даний закон не діє.

Також у апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулось до суду з клопотанням про заміну відповідача по справі.

Клопотання мотивоване тим, що 29 березня 2017 року Кабінет Міністрів України виніс постанову № 203 «Про утворення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві». Даною постановою затверджено перелік територіальних органів Пенсійного фонду України, які реорганізуються шляхом злиття, а саме: Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві (в яке входило Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва), Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, які реорганізовані шляхом злиття, утворене одне - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Відповідно до ст. 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне здійснити процесуальне правонаступництво відповідача у справі з Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції на підставі доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

На час звернення ОСОБА_3 за призначенням пенсії набрав чинності Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII).

У зв'язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (далі - Закон №1789-ХІІ), в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

В свою чергу, ст. 86 Закону №1697-VII, визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

На час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії ОСОБА_3 має стаж по вислузі років 10 років, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів - 10 років.

Відповідно до ч. 5 ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції, чинній станом на момент зайняття позивачем відповідних посад) до вислуги років, що дає право на пенсію згідно цією статтею зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у ст. 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Згідно ч. 6 ст. 86 Закону № 1697-VII, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у ст. 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Аналіз норм ч. 5 ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ та ч. 6 ст. 86 Закону № 1697-VII дає підстави для висновку, що умовою зарахування до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цими статтями, часу роботи на посадах державних службовців, є як наявність кваліфікаційних вимог у вигляді вищої юридичної освіти для такої посади, так і фактична наявність у особи, що займає таку посаду, вищої юридичної освіти. Тобто, час роботи на посадах державних службовців, які займають особи без вищої юридичної освіти, не може бути зарахованим до вказаної вислуги років.

Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові 17 травня 2016 року (справа № 552/4716/13-а).

Також, у постанові Верховного Суду України від 14 березня 2017 року (справа № 344/11838/14-а) також викладена правова позиція, відповідно до якої до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, не може зараховуватися трудова діяльність на посаді державного службовця, кваліфікаційні умови якої (посади) не вимагали від особи, яка її обіймала, вищої юридичної освіти, а особа, яка фактично її обіймала, такої освіти не мала; чи коли через якийсь час на підставі нормативного регулювання такі умови до згаданої посади були запроваджені, а особа, яка продовжувала її обіймати, здобула вищу юридичну освіту; або містить такі умови, але особа, яка обіймала посаду державного службовця, не мала відповідної освіти чи мала спеціальну, гуманітарну чи іншу вищу освіту, але не юридичну, тощо.

Отже, станом на момент звернення позивача до пенсійного органу, пенсія за вислугою років може бути призначена пенсійним органом лише за умов, передбачених ст. 86 Закону № 1697.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач стверджує про необхідність зарахування до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, стаж роботи на посаді старшого інспектора Генеральної прокуратури України, спеціаліста 2 категорії з питань захисту державних таємниць Першого відділу Генеральної прокуратури України та провідного спеціаліста Першого відділу Генеральної прокуратури України.

При цьому, формулюючи позовні вимоги, не конкретизує періоди, протягом яких вона займала відповідні посади.

В свою чергу, з копії трудової книжки НОМЕР_1 (від 10 липня 1989 року), яка була приєднана ОСОБА_3 до матеріалів позовної заяви вбачається, що відомості про освіту до зазначеного документу не внесено, а перший запис здійснено про працевлаштування в Прокуратурі Української РСР, а саме: 10 липня 1989 року відповідно до наказу № 592 ОСОБА_3 призначена старшим інспектором Першого відділу, 15 серпня 1990 року відповідно до наказу № 958 - у зв'язку з частковою зміною штатного розпису призначена інспектором Першого відділу.

Враховуючи, що позивач зазначає про необхідність включення до її спеціального стажу саме стажу роботи в Генеральній прокуратурі України, вищезазначені періоди з 10 липня 1989 року по 15 серпня 1990 року - не входить до предмету позовних вимог.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 20 травня 1992 року відповідно до наказу № 881 - у зв'язку із зміною структури Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 призначена інспектором Секретаріату, 12 квітня 1994 року відповідно до наказу № 298 - у зв'язку з частковою зміною структури Генеральної прокуратури України призначена інспектором Першого відділу, 24 жовтня 1995 року відповідно до наказу № 3187ц - у зв'язку з частковою зміною структури Генеральної прокуратури України призначена інспектором другої категорії з питань захисту державних таємниць Першого відділу.

Проте, позивач просить зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років періоди роботи на посадах старшого інспектора Генеральної прокуратури України, спеціаліста 2 категорії з питань захисту державних таємниць Першого відділу Генеральної прокуратури України, відомості про які відсутні в трудовій книжці.

Як зазначає у своєму позові ОСОБА_3 і вказана обставина не заперечується відповідачем, у період з 1997 року і по 2003 рік позивач проходила навчання в Українській державній юридичній академії.

Водночас, як вже було зазначено вище, умовою зарахування до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, часу роботи на посадах державних службовців, є як наявність кваліфікаційних вимог у вигляді вищої юридичної освіти для такої посади, так і фактична наявність у особи, що займає таку посаду, вищої юридичної освіти.

Відповідно, фактична відсутність у ОСОБА_3 на час зайняття вказаних вище посад юридичної освіти виключає можливість включення зазначеного стажу до вислуги років, що дає право на пенсію за ст. 86 Закону № 1697-VII.

Згідно з записами трудової книжки позивача також вбачається, що з 19 липня 2004 року по 26 лютого 2007 року ОСОБА_3 займала посаду провідного спеціаліста Першого відділу Генеральної прокуратури України, як така, що пройшла конкурсний відбір.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Однак, позивачем не надано доказів того, що кваліфікаційні умови такої посади вимагали від особи, яка її обіймала, вищої юридичної освіти, що виключає можливість зарахування вказаного періоду до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за ст. 86 Закону № 1697-VII.

Слід зазначити, що виходячи із дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ на які посилається позивач та, який втратив свою чинність на час звернення ОСОБА_3 із заявою про призначення пенсії.

Приймаючи таке рішення, суд враховує, що відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26 липня 2001 року (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12 липня 2001 року) до 01 жовтня 2011 року (в редакції Закону № 3668 від 08 липня 2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення ст. ст. 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

За встановлених обставин, оскільки позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року, не мала необхідного стажу роботи для призначення пенсії, у неї не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ (у вказаній редакції).

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення даного позову - відсутні.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні Печерського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 року, свідчать про неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, зазначене судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді О.Є. Пилипенко
О.А. Губська

Повний текст постанови складено 06 грудня 2018 року.