Справа № 440/3604/18
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2018-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018 року м. ПолтаваСправа № 440/3604/18

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Бойка С.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

11 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про:

- визнання протиправними дій щодо здійснення 01.01.2018 перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням обчислення загального розміру пенсії 70% грошового забезпечення за вислугу 31 рік;

- зобов'язання провести з 01 січня 2018 перерахунок та виплату пенсії за вислугу 31 рік з встановленням показника загального розміру пенсії з суми грошового забезпечення за відповідною посадою відповідно до документу про перепризначення пенсії - розрахунок на пенсію ОСОБА_1 станом на 25 березня 1996 року на підставі норми Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" №103/96-ВР від 25.03.1996, який зберігається у відповідача;

- визнати незаконними дії щодо завдань покладених на Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області при проведені перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2018 з зменшенням загального розміру пенсії за вислугу 31 рік до 70 процентів суми грошового забезпечення, такими, що не відповідають вимогам п.п. 1,5 п. 4 Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києва та Севастополя, яке затверджено Постановою правління Пенсійного фонду України 22.12.2014 №28-2, вимогам ч. 5 ст. 19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", щодо забезпечення систематичного контролю за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики за призначенням (перерахунком) і виплатою пенсій та не відповідають вимогам статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів";

- визнати незаконними дії по зменшенню загального розміру пенсії за вислугу 31 рік до 70 процентів суми грошового забезпечення при проведенні перерахунку пенсії з 01.01.2018 року такими, що обмежують права ОСОБА_1, як людини через порушення ст. 1 Протоколу №1 к Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- визнати неправомірними дії як розпорядника інформації, яка знаходиться у його володінні, щодо розгляду та вирішення інформаційного запиту ОСОБА_1 від 23.09.2018 в частині надання завіреної належним чином, інформації з документа про перепризначення пенсії - розрахунок на пенсію ОСОБА_1 станом на 25.03.1996 на підставі норми Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" №103/96-ВР від 25.03.1996 та які суперечать п. 2 ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 10, п.п. 1, 2 ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації";

- зобов'язання розглянути та вирішити питання інформаційного запиту ОСОБА_1 від 23.09.2018 в частині надання запитуваної інформації, щодо перепризначення пенсії - розрахунок на пенсію ОСОБА_1 станом на 25.03.1996 на підставі норми Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" №103/96-ВР від 25.03.1996, в порядку згідно Закону України "Про доступ до публічної інформації протягом 5 днів з дня набрання чинності постановою суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач під час перерахунку пенсії протиправно зменшив її розмір з 83% до 70%. Крім того, позивач вказував на те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області в порушення вимог ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" відмовлено йому у наданні інформації на його інформативний запит.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 відкрито провадження у справі за даним позовом, розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

29.11.2018 судом одержано відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на позов, у якому представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Зазначав, що перерахунок пенсії позивачу проведено у відповідності до вимог Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 №45. Вказував, що на момент виникнення у позивача права на проведення перерахунку (01.01.2018) редакцією статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" передбачено максимальний розмір пенсії за вислугу років у розмірі 70% від грошового забезпечення, у зв'язку з чим при проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 встановлена пенсія в розмірі 70% від грошового забезпечення. Стверджував, що згідно з п. 72 "Типової інструкції з діловодства у територіальних органа Пенсійного фонду України", затвердженої Наказом Пенсійного фонду України від 05.12.2012 №182 територіальні органи Пенсійного Фонду виготовляють та засвідчують копії лише тих документів, що створюються в ньому.

Відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу розглянуто у порядку письмового провадження, у зв'язку з чим на підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та до 01.01.2018 отримував пенсію в розмірі 83 % грошового забезпечення.

01.05.2018 під час проведення перерахунку раніше призначеної пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області позивачу призначено пенсію в розмірі 70% грошового забезпечення.

Не погоджуючись з такими діями відповідача ОСОБА_1 03.10.2018 подав до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області заяву про перерахунок пенсії з 01.01.2018 виходячи з 83 % грошового забезпечення.

Відповідач своїм листом від 05.10.2018 №1536/І-03 повідомив позивача, що під час проведення перерахунку пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільненні з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" інші норми законодавства застосовуються в редакції, яка чинна на момент перерахунку, а саме станом на 01.01.2018. На вказану дату чинною була редакція ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", якою передбачено максимальний розмір пенсії за вислугу років у розмірі 70 % від грошового забезпечення. У зв'язку з чим, при проведенні перерахунку пенсії починаючи з 01.01.2018, ОСОБА_1 пенсія встановлена в розмірі 70 % від грошового забезпечення. Зважаючи на викладене, здійснити перерахунок пенсії виходячи з 83% від розміру грошового забезпечення не вбачається можливим.

Крім того, 25.09.2018 ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подано інформаційний запит згідно якого позивач зокрема просив надати завірену належним чином копію інформації з документу про перепризначення пенсії - розрахунок на пенсію ОСОБА_1 станом на 25.03.1996 року.

Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області своїм листом від 28.09.2018 №7226/03-24/І повідомило, що п. 72 "Типової інструкції з діловодства у територіальних органа Пенсійного фонду України", затвердженої Наказом Пенсійного фонду України від 05.12.2012 №182 територіальні органи Пенсійного Фонду виготовляють та засвідчують копії лише тих документів, що створюються в ньому. Виконання функцій з питань призначення (перерахунку) та виплати пенсій згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених військової служби, та деяких інших осіб" органи Пенсійного фонду України здійснюють починаючи з 01.01.2007, у зв'язку з чим надати завірену копію протоколу про призначення пенсії не вбачається за можливе.

Не погоджуючись із вказаними відмовами, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Статтею 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в редакції що діяла станом на 01.05.2016) встановлено, що пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров'я, особам, звільненим зі служби в поліції на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення; б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають страховий стаж 25 років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, служба в органах внутрішніх справ, поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України (пункт "б" статті 12): за страховий стаж 25 років - 50 процентів і за кожний повний рік стажу понад 25 років - 1 процент відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); в) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, які звільняються з військової служби на умовах Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" (пункт "в" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів відповідних сум грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 3 проценти за кожний повний рік вислуги понад 20 років, але не більше ніж 65 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43).

Максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 70 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43), а особам, які під час проходження служби брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і віднесені в установленому законом порядку до категорії 1, - 100 процентів, до категорії 2, - 95 процентів.

На виконання вказаної норми відповідачем ОСОБА_1, загальний розмір пенсії, обчислений в розмірі 83 %, що не перевищує максимальний розмір пенсії, встановлений законодавством на той час.

01.05.2014 набрали чинності зміни, внесені Законом України від 27.03.2014 №1166 "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", відповідно до яких максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 70% відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43).

З системного аналізу норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" можна дійти висновку, що хоча Законом "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" було обмежено максимальний розмір пенсії до 70 процентів відповідних сум грошового забезпечення, в той же час підстави та порядок перерахунку пенсії особам, визначеним Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" регулюються саме статтею 63 даного Закону, за приписами якої перерахунок раніше призначених пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей у зв'язку із введенням в дію цього Закону провадиться за документами, що є у пенсійній справі, а також додатковими документами, поданими пенсіонерами на час перерахунку. Усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв'язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв'язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством. Перерахунок пенсій здійснюється на момент виникнення права на перерахунок пенсій і провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у строки, передбачені частиною другою статті 51 цього Закону. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим зі служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

Положення ст. 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" із прийняттям Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" не зазнали змін.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при перерахунку раніше призначених пенсій військовослужбовцям повинні застосовуватися саме норми, що визначають розмір пенсії у відсотках, які діяли на момент призначення пенсії, а внесені зміни Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" щодо розміру пенсії у відсотках стосуються порядку призначення пенсії у разі реалізації такого права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії.

Отже, при перерахунку пенсії відсотковий розмір грошового забезпечення, з якої призначається пенсія, визначається з урахуванням вислуги років. При цьому застосуванню підлягає норма закону у редакції, яка була чинною на час призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 8 липня 2015 року у справі №732/48/15 та Верховним Судом у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 523/4930/15-а та від 27 лютого 2018 року у справі №642/3284/17 та Верховним судом в постанові від 19.06.2018 у справі 583/2264/17.

За приписами статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Із судової практики вбачається, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 09.07.1999 року № 8-рп/99 та від 20.03.2002 року № 5-рп/2002).

Зі змісту зазначених рішень вбачається, що при їх постановлені Конституційний Суд України вказав на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. І це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

За приписами частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 2, ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Суд вважає за необхідне вказати, що завданням адміністративного судочинства, зокрема, є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичної особи від порушень з боку суб'єктів вкладних повноважень.

Оскільки права позивача порушенні діями Головного управління пенсійного фонду України в Полтавській області, які виразились у обчисленні розміру пенсії належної ОСОБА_1, виходячи з 70 % грошового забезпечення, тому належним та ефективним способом захисту прав позивача суд вважає: визнання протиправними дій Головного управління пенсійного України в Полтавській області щодо зменшення відсоткового розміру грошового забезпечення до 70 відсотків при здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1, починаючи з 01.01.2018, та зобов'язання Головного управління пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з 01.01.2018 в розмірі 83 відсотки грошового забезпечення, відповідно до вимог ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум з 01.01.2018.

Враховуючи викладене в задоволенні позовних вимог про зобов'язання Головного управління пенсійного фонду України в Полтавській області провести з 01 січня 2018 перерахунок та виплату пенсії за вислугу 31 рік з встановленням показника загального розміру пенсії з суми грошового забезпечення за відповідною посадою відповідно до документу про перепризначення пенсії - розрахунок на пенсію ОСОБА_1 станом на 25 березня 1996 року на підставі норми Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" №103/96-ВР від 25.03.1996, який зберігається у відповідача; визнання незаконними дій відповідача при проведені перерахунку пенсії ОСОБА_1 із 01.01.2018 з зменшенням загального розміру пенсії за вислугу 31 рік до 70 процентів суми грошового забезпечення такими, що не відповідають вимогам п.п. 1,5 п. 4 Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києва та Севастополя, яке затверджено Постановою правління Пенсійного фонду України 22.12.2014 №28-2, вимогам ч. 5 ст. 19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", щодо забезпечення систематичного контролю за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики за призначенням (перерахунком) і виплатою пенсій та не відповідають вимогам статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"; визнання незаконними дій по зменшенню загального розміру пенсії за вислугу 31 рік до 70 процентів суми грошового забезпечення при проведенні перерахунку пенсії з 01.01.2018 року такими, що обмежують права ОСОБА_1 як людини через порушення ст. 1 Протоколу №1 к Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки вони не призведуть до ефективного захисту прав позивача.

Надаючи оцінку позовним вимогам про визнання неправомірними дії відповідача як розпорядника інформації, яка знаходиться у його володінні, щодо розгляду та вирішення інформаційного запиту ОСОБА_1 від 23.09.2018 в частині надання завіреної належним чином, інформації з документа про перепризначення пенсії - розрахунок на пенсію ОСОБА_1 станом на 25.03.1996 на підставі норми Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" №103/96-ВР від 25.03.1996 та які суперечать п. 2 ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 10, п.п. 1, 2 ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації"; зобов'язання розглянути та вирішити питання інформаційного запиту ОСОБА_1 від 23.09.2018 в частині надання запитуваної інформації, щодо перепризначення пенсії - розрахунок на пенсію ОСОБА_1 станом на 25.03.1996 на підставі норми Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" №103/96-ВР від 25.03.1996, в порядку згідно Закону України "Про доступ до публічної інформації протягом 5 днів з дня набрання чинності постановою суду, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

А відповідно до частини третьої статті 32 Конституції України кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Аналізуючи наведені положення Основного закону, суд зауважує, що право на доступ до інформації, якою володіють органи публічної влади, є основоположним правом людини. Це право є необхідним елементом демократичної форми правління, яка ґрунтується серед іншого на вимогах прозорості, гласності та підзвітності в діяльності владних органів і службових осіб, яких народ уповноважив виконувати функції держави. Реалізація цих вимог демократичного врядування є неможливою без дієвого механізму доступу громадськості до інформації. Таким чином, право на доступ до інформації є гарантією функціонування демократичної держави. А тому, інформація, якою володіють органи влади, повинна бути максимально відкритою і доступною.

За змістом статті 1 Закону України "Про інформацію" інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 2 названого Закону визначено, що основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

У відповідності до частини другої статті 11 Закону України "Про інформацію" кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначено Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Згідно зі статтею 1 названого Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

В силу положень пункту 2 частини першої статті 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" кожна особа має право доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається.

А відповідно до пункту 1 частини третьої цієї ж статті, розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, органи державної влади, отримуючи чи створюючи інформацію, не стають її власниками і не можуть відповідно розпоряджатися нею на власний розсуд, вони лише виконують стосовно інформації певні, надані їм законодавчими актами, повноваження, зокрема стосовно оприлюднення та надання інформації на запит з метою реалізації основоположного права особи на доступ до інформації.

Чинне законодавство визначає максимальну відкритість інформації та гарантує реалізацію права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у розпорядженні суб'єкта владних повноважень.

Презумпція відкритості публічної інформації може бути спростована розпорядником такої інформації виключно у тому разі, коли він доведе, що доступ до конкретної запитуваної інформації має бути обмежений відповідно до умов, передбачених законом.

За приписами частини другої статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

У цій справі відповідач, будучи розпорядником публічної інформації, відмовив позивачу у наданні копій документів, посилаючись виключно на приписи Типової інструкції з діловодства у територіальних органах Пенсійного фонду України, що затверджена наказом Пенсійного фонду України від 05.12.2012 №182.

Однак, суд зауважує, що відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 03.10.1992 №493/92 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації.

Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №384/2011 (чинного на момент затвердження згаданої вище Типової інструкції), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України.

Пунктом 2 названого Указу визначено, що державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю здійснює Міністерство юстиції України.

А відповідно до пункту 3 згаданого Указу, нормативно-правові акти, зазначені в статті 1 цього Указу, набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

За змістом абзацу другого пункту 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов'язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної експертизи, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Таким чином, нормативно-правові акти Пенсійного фонду України мають бути у встановленому законом порядку зареєстровані Міністерством юстиції України.

Разом з цим, Типова інструкція з діловодства у територіальних органах Пенсійного фонду України, затверджена наказом Пенсійного фонду України від 05.12.2012 №182, у Міністерстві юстиції України не зареєстрована, а тому не набрала чинності.

За таких обставин, посилання відповідача на положення згаданої Інструкції є безпідставними.

Стосовно тверджень представника відповідача про те, що позивачу забезпечено доступ до запитуваної інформації шляхом надання для ознайомлення матеріалів його пенсійної справи, у яких міститься означений розрахунок, суд зауважує, що в силу приписів статті 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" позивач має право на доступ до інформації як шляхом ознайомлення з нею (в т.ч., з правом зняття фотокопії), так і шляхом отримання копій відповідних документів.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку про те, що відповідач у спірних відносинах не виконав своїх обов'язків, а саме - не надав позивачу на письмовий запит копію розрахунку на пенсію від 25.03.1996, що у розумінні наведених вище законодавчих приписів є публічною інформацією.

Порушення зазначених вище законодавчих вимог в їх сукупності становить зміст поняття "бездіяльність", яку можливо визначити як певну форму поведінки особи, що полягає у невиконанні нею дій, які вона повинна була і могла вчинити відповідно до покладених на неї посадових обов'язків згідно із законодавством України.

За приписами статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої цієї статті, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у ненаданні ОСОБА_1 розрахунку на пенсію станом на 25.03.1996, належним способом захисту прав позивача на думку суду є визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо ненадання ОСОБА_1 належним чином завіреної копії розрахунку на пенсію станом на 25.03.1996 та зобов'язання надати ОСОБА_1 належним чином завірену копію розрахунку на пенсію станом на 25.03.1996.

Приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими врегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, за приписом вказаної норми покладення такого зобов'язання на суб'єкта владних повноважень є правом, а не обов'язком суду.

Крім того, суд не вбачає підстав для застосування зазначеної форми контролю за виконанням судового рішення, оскільки не вважає, що відповідачем після набрання рішенням суду законної сили не будуть добровільно вживатися заходи спрямовані на виконання судового рішення.

Позивач від сплати судового збору звільнений, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 36003, паспорт серія НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд.66, м. Полтава, 36014, ) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління пенсійного України в Полтавській області щодо зменшення відсоткового розміру грошового забезпечення до 70 відсотків при здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1, починаючи з 01.01.2018.

Зобов'язати Головне управління пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з 01.01.2018 в розмірі 83 відсотки грошового забезпечення, відповідно до вимог ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум з 01.01.2018.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо щодо ненадання ОСОБА_1 належним чином завіреної копії розрахунку на пенсію ОСОБА_1 станом на 25.03.1996.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області надати ОСОБА_1 належним чином завіреної копії розрахунку на пенсію ОСОБА_1 станом на 25.03.1996.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.С. Бойко