Справа № 2а-0770/2203/12
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

04 грудня 2018 року

справа №2а-0770/2203/12

адміністративне провадження №К/9901/31347/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.,

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року (судді - Гулида Р.М., Кузьмич С.М., Улицький В.З.) у справі №2а-0770/2203/12 за позовом Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Приватного підприємства «Бізнесгруп» про визнання договору недійсним,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2012 року Державна податкова інспекція у м. Ужгороді (правонаступником є Ужгородська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Закарпатській області, далі - податковий орган, позивач у справі) звернулася до суду з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - підприємець, перший відповідач у справі), Приватного підприємства «Бізнесгруп» (далі - Підприємство, другий відповідач у справі) про визнання недійсним договору укладеного між відповідачами.

30 червня 2015 року постановою Закарпатського окружного адміністративного суду позов задоволений, визнано недійсним договір укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Бізнесгруп».

Ця постанова оскаржена податковим органом в апеляційному порядку.

11 квітня 2017 року ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду скасовано постанову суду першої інстанції від 30 червня 2015 року, а провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

У травні 2017 року податковим органом подано касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року, у якій відповідач (скаржник у справі), із посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

20 червня 2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, витребувано справу №2а-0770/2203/12 з суду першої інстанції.

05 грудня 2017 року справа №2а-0770/2203/12 надійшла на адресу Вищого адміністративного суду України.

01 березня 2018 року справу №2а-0770/2203/12 разом із матеріалами касаційного провадження №К/9901/31347/18 передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу податкового органу від відповідачів не надходив, що не перешкоджає перегляду судового рішення.

Переглянувши судове рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Закриваючи провадження по справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Суд касаційної інстанції вважає такі висновки суду апеляційної інстанції помилковими з огляду на таке.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року на момент вирішення спору судами попередніх інстанцій) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Згідно з частиною третьою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду з позовом у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Наведені положення Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) кореспондуються із положенням пункту 5 частини четвертої статті 50 цього Кодексу, з яких вбачається, що громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами в адміністративній справі лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України державні органи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю визначаються Податковим кодексом України.

Враховуючи наведене, контролюючі органи, реалізовуючи функцію здійснення податкового контролю, можуть звертатися до адміністративного суду з позовом до юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, тільки у випадках, прямо передбачених законами України.

Згідно з підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов'язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Відтак, контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними (як то у випадках ухилення від сплати податків, тощо) та щодо застосування визначених законодавством заходів, пов'язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами, зокрема, шляхом подання позовів до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб.

Таким чином, вимоги податкового органу про визнання правочинів, укладених господарюючими суб'єктами, недійсними підлягають розгляду адміністративними судами за правилами Кодексу адміністративного судочинства, оскільки такий спір є публічно-правовим та походить з компетенції органів Державної фіскальної служби здійснювати податковий контроль.

Враховуючи викладене, висновки суду апеляційної інстанції про непідвідомчість зазначеного спору адміністративним судам є помилковим та не ґрунтується на правильному застосуванні норм права.

За правилами статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 341, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області задовольнити частково.

Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року у справі №2а-0770/2203/12 скасувати.

Справу №2а-0770/2203/12 направити до Восьмого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Р.Ф. Ханова

І.А. Гончарова

І.Я. Олендер