Справа № 2а/1270/5486/12
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

04 грудня 2018 року

Київ

справа №2а/1270/5486/12

адміністративне провадження №К/9901/4357/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача: Хохуляка В.В.,

суддів: Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Луганську Міжрегіонального головного управління Міндоходів на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 17.03.2014 (суддя - Солоніченко О.В.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 21.05.2014 (головуючий суддя - Міронова Г.М., судді: Юрко І.В., Блохін А.А.) у справі №2а/1270/5486/2012 за адміністративним позовом Державного підприємства «Антрацит» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Луганську Міжрегіонального головного управління Міндоходів про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Антрацит» звернулося до адміністративного суду з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Луганську Міжрегіонального головного управління Міндоходів про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.02.2012 №; №; №; № та від 18.05.2012 №.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 17.03.2014, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21.05.2014, позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій Спеціалізована державна податкова інспекція з обслуговування великих платників у місті Луганську Міжрегіонального головного управління Міндоходів звернулась з касаційною скаргою до суду касаційної інстанції, в якій просить скасувати постанову Луганського окружного адміністративного суду від 17.03.2014 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 21.05.2014 у справі №2а/1270/5486/2012, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статті 2, частини четвертої статті 72, статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Доводи Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Луганську Міжрегіонального головного управління Міндоходів зводяться до того, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті, неправильно застосовано норми матеріального права, що стало причиною скасування правомірно прийнятих податкових повідомлень-рішень. Зокрема, відповідач посилається на безпідставність формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за результатом договірних відносин з Приватним підприємством «Лантан компані», Публічним акціонерним товариством «Луганська вугільна компанія», Товариством з обмеженою відповідальністю «ТПГ «Восток», Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД «Промінвестгруп», Приватним підприємством «Укрстандарт 2009», Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційні торгові системи», Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Стоік», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліга-груп» з огляду на безтоварність проведених операцій, оскільки договірні відносини між сторонами укладено без мети настання реальних правових наслідків та з метою ухилення від сплати податків. Відповідач стверджує, що надані позивачем належним чином оформлені первинні документи складені за результатом взаємовідносин позивача з контрагентами без врахування судових рішень у справах про адміністративні правопорушення та вироку суду у кримінальній справі не є такими, що свідчать про правомірність формування платником даних податкового обліку. А тому відповідач вважає, що прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень є правомірним, підстави для їх скасування - відсутні.

Натомість Державне підприємство «Антрацит» у запереченні на касаційну скаргу зазначає, що твердження податкового органу про неправомірність формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за взаємовідносинами з контрагентами з огляду на безтоварний характер проведених операцій є необґрунтованими та безпідставними, оскільки фінансово-господарські операції здійснювались з дотриманням вимог податкового законодавства, про що свідчать досліджені судами в процесі розгляду справи належні первинні документи. Також позивач зазначає, що відповідачем не доведено наявність складу порушення платником вимог податкового законодавства; не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано доказів, які б свідчили про правомірність прийняття спірних податкових повідомлень-рішень. А тому, позивач просить відмовити Спеціалізованій державній податковій інспекції з обслуговування великих платників у місті Луганську Міжрегіонального головного управління Міндоходів у задоволенні касаційної скарги, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.06.2014 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Луганську Міжрегіонального головного управління Міндоходів у справі №2а/1270/5486/2012 та витребувано матеріали адміністративної справи.

У зв'язку з незаконним захопленням будівлі Луганського окружного адміністративного суду матеріали справи були втрачені.

Вищим адміністративним судом України ініційовано питання про відновлення Луганським окружним адміністративним судом втраченого судового провадження у справі №2а/1270/5486/2012.

Луганський окружний адміністративний суд ухвалою від 12.02.2016 відновив втрачене судове провадження в адміністративній справі №2а/1270/5486/2012 в частині: ухвали Вищого адміністративного суду України від 13.06.2014 про відкриття касаційного провадження; ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 18.07.2012 про відкриття провадження у справі; ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 30.07.2012 про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду; ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 16.08.2012 про зупинення провадження; ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 17.12.2012 про поновлення провадження; ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 17.12.2012 про зупинення провадження; ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 05.02.2013 про поновлення провадження; ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 19.02.2013 про зупинення провадження; ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 30.05.2013 про поновлення провадження; ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 31.05.2013 про зупинення провадження; ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 13.09.2013 про прийняття справи до провадження; ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 31.01.2014 про поновлення провадження; ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 31.01.2014 про заміну відповідача; ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 21.02.2014 про зупинення провадження; ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 12.03.2014; постанови Луганського окружного адміністративного суду від 17.03.2014, копії касаційної скарги від 03.06.2014.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, суддею-доповідачем у даній справі визначено Хохуляка В.В.

Ухвалою Верховного Суду від 22.11.2018 матеріали адміністративної справи №2а/1270/5486/2012 (К/9901/4357/18) прийнято до провадження судді.

Ухвалою Верховного Суду від 22.11.2018 справу №2а/1270/5486/2012 призначено до касаційного розгляду у судовому засіданні на 04.12.2018 о 12.00 год.

Сторони, будучи належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду справи, в у судове засідання не з'явились.

За правилами пункту 2 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Керуючись вищевикладеними положеннями цього Кодексу, суд розглядає справу у порядку письмового провадження.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що посадовими особами Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Луганську Міжрегіонального головного управління Міндоходів було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Державного підприємства «Антрацит» з питань правомірності нарахування податку на прибуток підприємства за період з 01.04.2009 по 30.06.2009, з 01.01.2010 по 30.09.2011, та податку на додану вартість за період травень 2009 року, лютий-липень 2010 року, грудень 2010 року, січень 2011 року, березень 2011 року, жовтень 2011 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пункту 5.1, підпункту 5.2.1. пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на загальну суму 15701018,00грн.; пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на загальну суму 15094148,00грн.; підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на загальну суму 2382051,00грн.; підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на загальну суму 926264,00грн.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено акт від 03.02.2012 №16/08-2/32226065 та прийнято податкові повідомлення-рішення від 27.02.2012 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 1034517,50грн., в тому числі 926264,00грн. за основним платежем та 108253,50грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 2977563,75грн., в тому числі 2382051,00грн. за основним платежем та 595512,75грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); №, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в розмірі 41407859,00грн.; №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 18909382,50грн., в тому числі 15701018,00грн. за основним платежем та 3208364,50грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 15094148,00грн.

За результатом адміністративного оскарження рішенням Державної податкової служби в Луганській області №6991/10-408 від 10.05.2012 податкове повідомлення-рішення відповідача від 27.02.2012 № скасовано в частині сплати 2846559,00грн. податку на прибуток та прийнято податкове повідомлення-рішення від 18.05.2012 № про збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 12247589,00грн.

Рішенням Державної податкової служби №9987/6/10-2115 від 14.06.2012 про результати розгляду скарги позивача податкові повідомлення-рішення від 27.02.2012, з урахуванням податкового повідомлення-рішення від 18.05.2012 залишено без змін, а скарги - без задоволення.

Фактичною підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень став висновок контролюючого органу про неправомірність формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за взаємовідносинами з Приватним підприємством «Лантан компані», Публічним акціонерним товариством «Луганська вугільна компанія», Товариством з обмеженою відповідальністю «ТПГ «Восток», Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД «Промінвестгруп», Приватним підприємством «Укрстандарт 2009», Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційні торгові системи», Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Стоік», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліга-груп» з огляду на нікчемність укладених правочинів та безтоварність проведених господарських операцій, тобто таких, які спрямовані на надання податкової вигоди з метою ухилення від сплати податків до бюджетів, що свідчить про укладення угод без мети настання реальних правових наслідків. При цьому відповідачем встановлено неможливість фактичного здійснення вказаними контрагентами - суб'єктами господарювання господарських операцій у зв'язку відсутністю майна та інших матеріальних трудових ресурсів для досягнення результатів економічної діяльності (трудових ресурсів, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів тощо), що, на думку контролюючого органу, ставить під сумнів факт здійснення Державним підприємством «Антрацит» задекларованого основного виду діяльності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно із частинами першою та другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

За змістом підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 зазначеного Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах власної господарської діяльності платника податку та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства на підтвердження факту понесення витрат на їх придбання.

Проте, слід наголосити, що наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо.

З метою дослідження фактичного виконання господарських операцій необхідно аналізувати умови договорів укладених між позивачем та його контрагентами, а також досліджувати всі первинні бухгалтерські документи складені за результатами таких взаємовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з правомірності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з огляду на те, що факт вчинення спірних операцій між позивачем та його контрагентами підтверджується належними первинними документами складеними за результатом дійсних, реально виконаних правочинів. Суди спростували доводи суб'єкта владних повноважень стосовно формування позивачем показників податкової звітності з порушенням положень податкового законодавства.

При цьому суди попередніх інстанцій зауважили, що висновок податкового органу щодо нікчемності укладених правочинів є неправомірним, висновок податкового органу щодо нікчемності укладеного правочину є неправомірним, оскільки первинними документами підтверджено настання реальних правових наслідків, зміну майнового стану сторін, а також безпосередній зв'язок проведених операцій із господарською діяльністю позивача.

Разом з тим, матеріали відновленого судового провадження в адміністративній справі №2а/1270/8357/2012 не містять доказів, якими суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовують прийняті судові рішення, у зв'язку з чим Верховний Суд позбавлений можливості перевірити відповідність вказаних висновків судів дійсним обставинам справи, та вважає їх передчасними з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки обставинам справи щодо реальності вчинення спірних господарських операцій позивача з Приватним підприємством «Лантан компані», Публічним акціонерним товариством «Луганська вугільна компанія», Товариством з обмеженою відповідальністю «ТПГ «Восток», Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД «Промінвестгруп», Приватним підприємством «Укрстандарт 2009», Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційні торгові системи», Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Стоік», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліга-груп», судами не з'ясовано умов відповідних взаємовідносин, специфіки кожної господарської операції позивача з відповідними контрагентами.

З метою дослідження фактичного придбання товару (робіт/послуг) судам необхідно було аналізувати умови спірних договорів позивача з контрагентами, досліджувати первинні бухгалтерські документи, складені під час здійснення господарських операцій, їх відповідність вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», з'ясовувати порядок та вартість поставки товарів (робіт/послуг) відповідно до умов договорів, мету придбання таких (робіт/послуг) економічну доцільність придбання товарів (робіт/послуг) у контрагентів.

З огляду на обставини, якими відповідач обґрунтовує позицію щодо безтоварності господарських операцій та направленість взаємовідносин між позивачем та контрагентами на безпідставне формування податкового кредиту з метою заниження податкових зобов'язань, суди повинні були дослідити реальне виконання умов договорів та відповідно правомірність формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за відповідними операціями, перевірити доводи відповідача щодо наявності судових рішень у справах про адміністративні правопорушення та кримінальних справ, порушених за ознаками фіктивності зазначених підприємств, та з'ясувати їх стан.

Із наведеного вбачається, що у справі залишилися недослідженими обставини про те, чи контрагенти позивача були спроможним виконати умови спірних договорів; чи могли поставити замовлений обсяг та вид товарів (робіт/послуг) в обумовлені сторонами строки; як мали оформлятись виконання поставки товарів (робіт/послуг); наявність/відсутність відповідних первинних документів у позивача; чи мали контрагенти позивача виробничий, технологічний та кадровий потенціал для досягнення результатів відповідної підприємницької діяльності.

Верховний Суд звертає увагу, що обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2, частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

При цьому, відповідно до вимог статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проте, судами попередніх інстанцій зазначені вище вимоги процесуального законодавства не виконано, обставини справи встановлено неповно, не досліджено комплекс доказів необхідний для доведення реальності та правомірності укладення й виконання угод.

Слід зазначити, що підприємницька діяльність здійснюються суб'єктом господарювання на власний ризик, а відтак у господарських правовідносинах учасники господарського обороту повинні проявляти розумну обачливість, адже наслідки вибору недобросовісного контрагента покладається на таких учасників. Так, належна податкова обачність, як законна передумова отримання податкової вигоди, з якої випливає, що сумлінним платникам податку необхідно подбати про підготовку доказової бази, яка б підтверджувала прояв належної обачності при виборі контрагента.

Відтак, з урахуванням наведеного, для встановлення правильності відображення у податковому обліку господарських операцій позивача з вищезазначеними контрагентами судам слід: з'ясувати реальність задекларованих господарських операцій; встановити наявність ділової мети у розглядуваних операціях; підтвердити або спростувати добросовісність позивача; оцінити дотримання учасниками господарської операції норм податкового законодавства щодо змісту та наслідків для податкового обліку відповідної операції.

При цьому, Верховний Суд звертає увагу на те, що порушення вимог податкового законодавства на будь-якому з наведених етапів є достатнім для висновку про невідповідність фактичних і задекларованих платником податку наслідків господарських операцій для податкового обліку.

Для з'ясування обставин реальності вчинення господарської операції судам належить ретельно перевіряти доводи податкового органу про фактичне нездійснення господарської операції, викладених в акті перевірки або підтверджених іншими доказами.

Таким чином, судами попередніх інстанцій зазначені вище вимоги процесуального законодавства не виконано, обставини справи встановлено неповно, не досліджено комплекс доказів, необхідний для доведення реальності та правомірності укладення й виконання угод, що і потягло за собою прийняття судових рішень, які не відповідають вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності та обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з положень частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, належним чином їх оцінити, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, встановити дійсні права і обов'язки сторін, і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Луганську Міжрегіонального головного управління Міндоходів задовольнити частково.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 17.03.2014 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 21.05.2014 у справі №2а/1270/5486/2012 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

Судді Верховного Суду