Справа № 460/2922/18
Суддя: Борискін С.А.
Дата ухвалення: 2018-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 грудня 2018 року м. Рівне №460/2922/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Борискіна С.А. за участю секретаря судового засідання Ковальчук Г.М та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не прибув,

відповідача: представник Мартинюк Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
доРівненського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області
про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинення певних дій, скасування рішення, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Рівненського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області (далі - відповідач) про:

- визнання дій відповідача неправомірними в баченні ч.2 ст.19, ч.1 ст. 68, ст.129-1 Конституції України та ч.2 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження";

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача, викладеного в повідомленні від 18.10.2018 №28786 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання;

- зобов'язання відповідача розпочати примусове виконання рішення (виконавче провадження) на підставі виконавчого листа №817/1086/17, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 11.09.2018, без сплати авансового внеску.

Позовна заява обґрунтована тим, що 18.10.2018 відповідачем було повернено стягувачу виконавчий лист від 11.09.2018 №817/1086/17 без прийняття до виконання через несплату ним авансового внеску. Вважає, що таке рішення, викладене в повідомленні від 18.10.2018 №28786, є протиправним та таким, що порушує його конституційні та конвенційні права, оскільки рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29.09.2018 у справі №817/1086/17, що набрало законної сили, лишається не виконаним. З огляду на наведе, позивач просить позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 28.11.2018 клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору задоволено. Звільнено позивача - ОСОБА_2 від сплати судового збору. Клопотання позивача про поновлення процесуального строку задоволено. Поновлено пропущений процесуальний строк для звернення до суду з позовною заявою. Відкрито спрощене позовне провадження у справі. Розгляд справи по суті призначено у відкритому судовому засіданні на 07.12.2018 о 09:30 год.

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена у відзиві на позовну заяву, відповідно до змісту якого він заперечує проти їх задоволення. Вказує, що позивач не звільнений від сплати авансового внеску, а відтак для примусового виконання виконавчого листа №817/1086/17 позивач повинен був його сплатити як стягувач. Отже, підстав для відкриття виконавчого провадження у державного виконавця не було, а повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу було винесене у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.19-20).

У судове засідання представник позивача не прибув. Про дату, місце і час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Враховуючи вимоги ст. 205, 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши всі обставини справи, які мають значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково, з огляду на наступне.

За даними Комп'ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду (ДСС)", судом встановлено, що постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 29.09.2017 у справі № 817/1086/17 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" щодо незабезпечення ОСОБА_2 оплачуваною працею відповідно до поданої заяви від 04.05.2017. Зобов'язано Державну установу "Городищенська виправна колонія (№96) створити умови для забезпечення ОСОБА_2 суспільно корисною оплачуваною працею відповідно до поданої заяви від 04.05.2017.

11.09.2018 Рівненським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по адміністративній справі №817/1086/17, у якому боржником зазначено Державну установу "Городищенська виправна колонія (№96)" (с. Городище, Рівненський район, Рівненська область, 35341, ), стягувачем - ОСОБА_2 (ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)"АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

03.10.2018 ОСОБА_2, який станом на дату прийняття рішення відбуває покарання у ДУ "Дрогобицька виправна колонія №40", звернувся до Рівненського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області з заявою про примусове виконання судового рішення (виконавчого листа) по справі №817/1086/17 (вх.№10192.15.18-26 від 09.10.2018). До вказаної заяви позивачем було додано: оригінал виконавчого листа №817/1086/17, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 11.09.2018; копію постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 29.09.2017 по справі №817/1086/17, з відміткою про набрання законної сили (а.с.8, 22).

За результатами розгляду заяви стягувача щодо примусового виконання вказаного виконавчого листа, 18.10.2018 відповідачем прийнято рішення, викладене у формі повідомлення №28786, про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання. Зазначено, що відповідно до ч.2 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" стягувач зобов'язаний додавати до заяви про примусове виконання рішення квитанцію про сплату судового збору, а також наведено підстави для звільнення від сплати авансового внеску. Вказано, що виконавчий лист повертається без прийняття до виконання на підставі п.8 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску (а.с.9, 23).

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон №1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону №1404 підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 даного Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 26 Закону №1404 до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про: стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин; обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи; стягнення аліментів, заборгованості зі сплати аліментів, додаткових витрат на дитину, неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суми індексації аліментів, встановлення побачення з дитиною або усунення перешкод у побаченні з дитиною; відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, особи з інвалідністю внаслідок війни, особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.

У разі виконання рішення Європейського суду з прав людини авансовий внесок не сплачується.

Отже, законодавчо чітко визначено обов'язок стягувача сплачувати авансовий внесок та додавати доказ такої сплати до заяви про примусове виконання рішень, а також підстави звільнення від такої сплати.

Як вбачається із матеріалів справи, вимогою позивача за виконавчим документом є зобов'язання Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" створити умови для забезпечення ОСОБА_2 суспільно корисною оплачуваною працею відповідно до поданої заяви від 04.05.2017.

Таким чином, враховуючи вимоги Закону №1404, позивач в даних правовідносинах не звільняється від сплати авансового внеску за рішенням немайнового характеру при поданні на примусове виконання виконавчого документу.

За приписами п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону №1404 виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим.

Згідно з вимогами ст. 42 Закону України "Про виконавче провадження" кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 42 Закону №1404 на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Тобто, Законом № 1404 визначено, що у випадку повернення виконавчого документа стягувачу державним виконавцем виноситься постанова про стягнення витрат виконавчого провадження, до якого, зокрема, входить авансовий внесок стягувача.

Черговість розподілу стягнутих з боржника коштів визначений ст.45 Закону України "Про виконавче провадження".

Так, згідно з ч.1, 2 вказаної статті розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми; 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Тому, згідно з вимогами Закону №1404 позивач, подавши заяву про примусове виконання рішення, зобов'язаний був сплатити авансовий внесок та додати до такої заяви відповідну квитанцію про його сплату.

Водночас суд зауважує, що сплачена сума авансового внеску повертається стягувачу за рахунок боржника на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження.

Враховуючи, що позивачем не було сплачено авансовий внесок, при цьому, останній не віднесений до переліку осіб, яких звільнено від його сплати, як передбачено ст. 26 Закону № 1404, суд вважає, що в даних спірних правовідносинах наявні підстави, визначені п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону №1404, для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Таким чином, у державного виконавця були відсутні підстави відкривати виконавче провадження і відповідач, повертаючи позивачу виконавчий документ, діяв в межах та у спосіб, визначний законом.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання дій відповідача неправомірними в баченні ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68, ст.129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" та визнання протиправним та скасування рішення відповідача, викладеного в повідомленні від 18.10.2018 №28786 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, - не підлягають до задоволення.

Проте, суд вважає, що з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача, вимога про зобов'язання Рівненського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа №817/1086/17, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 11.09.2018, підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених законом випадках на приватних виконавців в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", та визначається як завершальна стадія судового провадження.

Відповідно, виконання судового рішення є стадією судового провадження, без здійснення якої права особи не можуть вважатися відновленими.

Таким чином, оскільки норми Закону №1404 позбавляють позивача права на відновлення його порушених прав, то при вирішені спірних відносин необхідно враховувати норми ст. 6, 7 КАС України, якими визначено, що суд застосовує принципи верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини та, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Таким чином, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Крім того, суд враховує, що зі змісту рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, випливає однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Фаєд проти Сполученого Королівства" від 21.09.1994 суд зазначив, що з вимогою про доступ до суду несумісними є надмірні затримки зі здійсненням правосуддя та виконанням судових рішень.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Суд бере до уваги ту обставину, що відповідно до довідки від 06.11.2018 №10/40/УП2/3349 ОСОБА_2 вибув з ДУ "Городищенська виправна колонія №96" - 02.10.2018 в розпорядження Рівненського міського суду, 25.10.2018 вибув з ДУ "Рівненський слідчий ізолятор", а з 01.11.2018 прибув в сектор максимального рівня безпеки для осіб засуджених до довічного позбавлення волі ДУ "Дрогобицька виправна колонія №40" (а.с.10).

Станом на час звернення до відповідача з відповідною заявою про примусове виконання рішення ОСОБА_2 фактично позбавлений будь-яких джерел доходів, що, зокрема, підтверджується довідкою ДУ "Дрогобицької виправної колонії №40" від 14.11.2018 №63, відповідно до змісту якої позивач в даній установі не працевлаштований та жодних доходів не отримує, а на його особовому рахунку знаходиться 134, 10 грн. (а.с.11).

Враховуючи визначений законом розмір авансового внеску та розмір доходів позивача, суд дійшов висновку, що він був позбавлений можливості його сплатити.

Відтак, на переконання суду, дана обставина не може ставити в залежність виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що для забезпечення остаточного виконання судового рішення від 29.09.2017 у справі № 817/1086/17 та для відновлення порушених прав і свобод позивача необхідно зобов'язати Рівненський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області розпочати виконавче провадження на підставі виконавчого листа №817/1086/17, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 11.09.2017, без сплати позивачем авансового внеску.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 82100, РНОКПП НОМЕР_1) до Рівненського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області (вул. П. Могили, 22 б, м. Рівне, 33000, ) про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинення певних дій, скасування рішення, - задовольнити частково.

Зобов'язати Рівненський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області розпочати примусове виконання рішення (виконавче провадження) на підставі виконавчого листа №817/1086/17, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 11.09.2018, без сплати авансового внеску ОСОБА_2.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 07 грудня 2018 року.

Суддя Борискін С.А.