Справа № 813/3381/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2018-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 рокуЛьвів№ 857/1850/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кухар Н.А.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін 21 серпня 2018 року, повний текст рішення складено 21 серпня 2018 року, у справі №813/3381/18 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

30.07.2018 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, просив визнати протиправними дії щодо відмови позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність орієнтовною площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради Пустимитівського району, оформленої листом від 27.06.2018 №9-346/0-2581/0/37-18 «Про розгляд звернення»; зобов'язати відповідача надати дозвіл позивачу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність орієнтовною площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради Пустимитівського району.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для відмови в задоволенні клопотання позивача, на які посилається в своєму листі відповідач, не передбачені ч.7 ст.118 ЗК України, якою визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Позивач являється учасником бойових дій, а тому, у відповідності до положень п.14 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом. Враховуючи протиправність дій, щодо відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність орієнтованою площею 0,1000га на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району, оформленої листом від 27.06.2018 №9-346/0-2581/0/37-18 «Про розгляд звернення», відповідно до частини 3 статті 245 КАС України, суд першої інстанції вважав за необхідне, з метою відновлення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області надати дозвіл позивачу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність орієнтованою площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради. Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року та прийняти нове, яким в задоволені позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що згідно з графічних матеріалів, долучених до клопотання, пропонована позивачем до відведення земельна ділянка відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №413 включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадян в межах норм безоплатної приватизації на території Львівської області у IV кварталі 2017 році. Скаржник вказує, що на момент повторного розгляду відповідного клопотання вже надано дозвіл іншому громадянину на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, щодо якої звертався позивач. Також зазначає, що Скнилівська сільська рада листом №171 від 27.06.2018 проінформувала про те, що заперечує у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою. Крім того, звертає увагу, що суд першої інстанції не може втручатись в дискреційні повноваження відповідача.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, позивач в судове засідання не з'явився, явку повноважного представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_3 є учасником антитерористичної операції, що проводиться на Сході України та відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 є учасником бойових дій (а.с.7).

03.10.2017 ОСОБА_3 звернувся у Головне управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

Листом від 02.11.2017 №C-12741/0-8320/6-17 Головне управління Держгеокадастру у Львівській області відмовило ОСОБА_3 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з мотивів відсутності погодження Скнилівської сільської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства.

Не погоджуючись із вказаною відмовою ОСОБА_3 звернувся із позовом у суд, просив визнати протиправними дій Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність орієнтовною площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району, оформленої листом від 02.11.2017 №C-12741/0-8320/6-17 та зобов'язати надати відповідний дозвіл.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.03.2018 у справі №813/4630/17 позов ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2018 у справі №813/4630/17 апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області задоволено частково, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2018 року скасовано та прийнято постанову, якою адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо відмови у наданні ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, оформленої листом від 02.11.2017 за №C-12741/0-8320/6-17; зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно, у встановленому законодавством порядку розглянути заяву ОСОБА_3 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 27.06.2018 №9-346/0-2581/0/37-18 на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2018 у справі №813/4630/17 Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянуло клопотання ОСОБА_3 стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області та відмовило у наданні такого дозволу, оскільки згідно з графічних матеріалів, долучених до клопотання, пропонована заявником до відведення земельна ділянка включена до переліку земель сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам в межах норм безоплатної приватизації на території Львівської області у IV кварталі 2017 року та відповідним наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області вже надано дозвіл іншому громадянину на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який є чинним. Крім цього, повідомлено, що Скнилівська сільська рада листом від 27.06.2018 №171 заперечила у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_3 (а.с.8).

Вважаючи вказану відмову протиправною, ОСОБА_3 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Частиною 3 статті 78 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - ЗК України) встановлено, що земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно з п. «б» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Пунктом «в» частини 3 статті 116 ЗК України встановлено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (ч.4 ст.116 ЗК України).

Відповідно до положень ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок та строки передачі земельної ділянки у власність громадян. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність. За результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень - надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову.

При цьому, встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Водночас, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Як вбачається з листа-відповіді від 27.06.2018 №9-346/0-2581/0/37-18 повторною підставою відмови стало те, що пропонована позивачем земельна ділянка відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №413 включена до переліку земель сільськогосподарського призначення в межах норм безоплатної приватизації на території Львівської області у IV кварталі 2017 року та відповідним наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області надано дозвіл іншому громадянину на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який на даний час є чинним. Крім того Скнилівська сільська рада заперечує у наданні ОСОБА_3 дозволу на виготовлення проекту землеустрою.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що чинним законодавством не передбачено обов'язковості погодження надання дозволів на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності з органами місцевого самоврядування, а неотримання згоди органу місцевого самоврядування не передбачено ст.118 ЗК України як підстава відмови у наданні такого дозволу.

Необґрунтованим є також покликання відповідача як на підставу відмови на надання дозволу іншому громадянину на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки виходячи з приписів статей 116, 118 ЗК України, отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є лише одним з етапів розгляду заяви громадянина про одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності та є обов'язковою складовою визначеної Земельним кодексом України процедури передачі земельної ділянки у власність громадянам, має на меті визначення меж земельної ділянки в натурі, а також з'ясування обставин, що можуть бути перешкодою для надання земельної такої ділянки громадянину, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки на час розгляду клопотання позивача від 03.10.2017.

При цьому, громадяни мають рівне право розробити проекти землеустрою, а тому на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у відповідача не має підстав вважати пріоритетність того чи іншого заявника.

Щодо наданих в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснень представника відповідача згідно з якими наказом відповідача від 07.08.2018 №13-4250/16-18-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без змін цільового призначення» іншому громадянину затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зазначеної позивачем у клопотанні від 03.10.2017, то суд апеляційної інстанції зауважує, що вказаний наказ не був підставою відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка є предметом даного публічно-правового спору, такий винесено після набрання законної сили постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2018 у справі №813/4630/17 та після звернення ОСОБА_3 із даним позовом до суду, на вказаний наказ відсутні покликання в апеляційній скарзі.

При цьому відповідач не навів суду критеріїв, на підставі яких прийнята відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою позивачу та згодом наданий дозвіл іншій особі.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Заява №29979/04) у п.70 Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. (Рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73).

На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року у справі №806/2208/17 на підставі системного аналізу положень ЗК України та Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затверджене Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 №333, дійшов висновку, що рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника.

Таким чином, відсутність належним чином оформленого наказу Головного управління Держгеокадастру в області про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, не зважаючи на надсилання заявнику листів про розгляд клопотання, свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом.

Щодо аргументів скаржника про втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Львівській області шляхом зобов'язання надати позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність орієнтовною

площею 0,1000 га на території Скнилівської сільської ради Пустимитівського району, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що наявна в суб'єкта повноважень свобода дій при прийнятті рішення в межах його повноважень не є абсолютною, а обмежена певними законодавчо встановленими рамками якими, зокрема, визначаються підстави та необхідні умови прийняття певного рішення, зміст цього рішення, його альтернативні варіанти, а також перелік дій, які повинна вчинити особа для отримання певної вигоди внаслідок прийняття суб'єктом владних повноважень відповідного рішення.

В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Згідно з положеннями ст.2 КАС України справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин здійснюється з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі. Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

Крім того, відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вимог Конвенції (рішення у справі «Ромашов проти України»).

Враховуючи, що відповідач двічі відмовляв позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, непередбачених положеннями Земельного кодексу України, оскільки з врахуванням обставин справи, чинного законодавства та правових висновків Європейського Суду з прав людини, у спірних правовідносинах праву позивача в отриманні вказаного кореспондує обов'язок відповідача надати такий дозвіл, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що для належного захисту порушеного права позивача суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності дій відповідачів щодо відмови у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність та на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року у справі №813/3381/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 06.12.2018