Справа № 810/1889/17
Суддя: Ісаєнко Юлія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/1889/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Панова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Мельничука В.П., Земляної Г.В.,

за участю:

секретаря Левченка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 04.10.2017 у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 04.10.2017 позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано: податкове повідомлення-рішення від 28.12.2016 № /439 в частині збільшення суми грошового зобов'язання за податковими зобов'язаннями на суму 16838,32 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 8419,17 грн.; податкове повідомлення-рішення від 28.12.2016 № /438; вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28.12.2016 № Ф-/47 частково у сумі 7179,02 грн.; рішення про застосування штрафних санкцій від 28.12.2016 № /441 частково у сумі 717,91 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтом подано апеляційну скаргу з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апелянта зокрема, обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не було враховано всіх доводів відповідача при розгляді справи, та не досліджено факт порушення позивачем положень податкового законодавства.

Представник апелянта в судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив скасувати, а в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Білоцерківською ОДПІ була проведена планова виїзна документальна перевірка з питань дотримання ФОП ОСОБА_2 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, за результатами якої складений акт № 962/13-03//207 від 21.11.2016, яким встановлено порушення норм п.п. 177.1, 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, п. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», позивачем занижено дохід, що піддягає оподаткуванню за 2014 рік на суму 245 599,84 грн., що призвело до заниження ФОП ОСОБА_2 податку на доходи фізичних осіб за 2014 рік на суму 40 453,41 грн., та одночасно суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за той самий період на 58 032,26 грн.

Відповідно до поданих підприємцем до контролюючого органу декларацій про майновий стан і доходи за 2014 рік (реєстр. № від 09.02.2015 - основна, № від 25.03.2015 - уточнююча) позивач задекларувала показники валового доходу у розмірі 1 931 491,27 грн. та валових витрат у розмірі 1 850 259,12 грн. (а всього за період з 01.01.2014 по 31.12.2015 таких витрат було задекларовано на загальну суму 2 758 722,17 грн.). Задекларована позивачем сума оподатковуваного доходу (чистого доходу) за 2014 рік становила 81 232,15 грн.

При перевірці надходжень коштів від покупців за надані транспортно-експедиційні послуги відповідно до руху коштів по розрахунковому рахунку НОМЕР_2 та записів в книзі обліку доходів та витрат (№6705 від 16.10.2017) встановлено, що надходження від покупців за 2014 рік (тобто, валовий дохід) складає: 2 176 711,39 грн. + відсотки банку на суму 379,72 грн. Проте при підрахунку загального обсягу доходу за 2014 рік ФОП ОСОБА_2 допустила арифметичну помилку та занизила валовий дохід в сумі 245 599,84 грн.

При перевірці правильності визначення витрат, відображених у податкових деклараціях за перевіряємий період, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу та документально підтверджених, у розмірі 2 758 752,17 грн. (як зазначено в акті таку перевірку було здійснено на підставі банківських виписок, накладних на придбання, договорів, актів виконаних робіт, розрахунково-платіжних відомостей) було встановлено, що такі витрати підприємець визначала по касовому методу.

В акті перевірки вказана така структура витрат підприємця сукупно за період з 01.01.2014 по 31.12.2015: 93,4 тис. грн. - вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, шо реалізовані або використані у виробництві продукції; 178,7 тис. грн. - витрати на оплату праці та нарахування на заробітеу плату - 178,7 тис. грн.; 2 486,8 тис. грн. - витрати пов'язані з наданням транспортно-експедиційних послуг, сплата за оренду приміщення, витрати на орендований автомобіль, канцелярські товари. За наслідками такої перевірки перевіряючими порушень при формуванні вказаного показника витрат встановлено не було.

Відтак, контролюючим органом встановлено заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2014 рік на суму 245 599,84 грн. та визначено ФОП ОСОБА_2 податок на доходи фізичних осіб у розмірі 40 453,41 грн.

У взаємозв'язку із наведеним, у тексті акті перевірки висновком про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу на суму 245 453,41 грн. контролюючим органом сформовано висновок про порушення позивачем п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого останньою за підрахунками відповідача було занижено також єдиний соціальний внесок за 2014 рік на загальну суму 58 032,60 грн.

Крім того, в акті перевірки зазначено, що 22.01.2015 ФОП ОСОБА_2 уклала з фізичною особою ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) договір найму (оренди) автомобіля. На виконання умов цього договору ОСОБА_3 надав позивачці в оренду автомобіль, вартість оренди якого за 2015 рік склала 7 200 грн. При цьому, за отримання в оренду автомобіля ФОП ОСОБА_2 відповідно до вказаного договору орендодавцю винагороду у сумі 7 200 грн. не виплатила. На переконання перевіряючих, в порушення вимог розд. ІІІ Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом ДПА України від 24.12.2010 №1020, а також п. 51.1 ст. 51, абз. «б» п. 176.2 ст. 176, п. 119.2 ст. 119 Податкового кодексу України, ФОП ОСОБА_2 за період, що перевірявся, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за формою №1ДФ за період 1 -подала не в повному обсязі, а саме до такого податкового розрахунку за переоди 1 - 4-ий квартали 2015 року не були включені відомості про нараховані фізичній особі ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) кошти у сумі 7 200 грн. за оренду автомобіля.

28.12.2016 на підставі акта перевірки № 962/13-03//207 від 21.11.2016 Білоцерківською ОДПІ були прийняті:

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» за № /439, згідно якого відповідач визначив позивачу до сплати грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами иза результатами річного декларування, у сумі 60 680,12 грн. (в т.ч. за основним платежем - 40 453,41 грн., штрафні санкції - 20 226,71 грн., - що становить 50% від розміру донарахованого основного платежу);

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» за № /438, згідно якого відповідач визначив позивачу до сплати грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами иза результатами річного декларування, у сумі 510 грн., а саме - штрафні (фінансові) санкції на підставі п. 119.2 ст. 119 Податкового кодексу України,

а також Білоцерківська ОДПІ

- сформувала та виставила вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-/47. Відповідно до цієї вимоги від 28.12.2016 позивачу була визначена до сплати сума єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 58 032,26 грн.,

- прийняла рішення № /441 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким позивачу за наслідками донарахування в результаті проведеної перевірки суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 58 032,26 грн. та відповідно до п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» була визначена до сплати штрафна санкція у сумі 5 803,23 грн.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття таких рішень, позивач звернулась із даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що дії контролюючого органу щодо винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень є необґрунтованими та суперечать вимогам чинного законодавства, з чим погоджується колегія суддів, з оглядку на таке.

Так, позивачем вказано про факт допущення нею арифметичної помилки при здійсненні розрахунку розміру валового доходу за 2014 рік (тобто, заниження валового доходу за 2014 рік на суму 245 599,84 грн., як було вказано в акті перевірки).

В той же час, позивачем зазначено про арифметичну помилку при підрахунку загального обсягу витрат за 2014 рік, позаяк за даними банківських виписок та видаткових накладних на придбання товарно-матеріальних цінностей, що були використані у підприємницькій діяльності, обсяг таких витрат підприємця в дійсності становить 1 949 308,06 грн.

ФОП ОСОБА_2 зазначено наступну структуру витрат за 2014 рік: витрати на придбання товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції - 15 708,81 грн. (в т.ч.: 3 708,81 грн. - витрати на журнал з охорони праці, канцтовари, оплата програми Ліга Закон - карман MOBILE AGESTAR SATA HDD. USB2.0; 12 000 грн. - витрати на придбання офісних меблів); витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату - 136 651,17 грн. (в т.ч.: 50 634,26 грн. - витрати сплату податку з доходів фізичних осіб, військового збіру та єдиного соціального внеску; 86 016,97 грн. - витрати на заробітну плату); інші витрати - вартість виконаних робіт (наданиїх послуг) - 1 796 948,08 грн. (в т.ч.: 710,00 грн. - витрати на оплату послуг щодо заправки катриджу, підключення до системи МЕДок та видачі сертифікату електронного цифрового підпису; 17 929,87 грн. - витрати на послуги зв'язку, інтернету, інформаційні послуги по перевезенню монтажу; 1 742 024,69 грн. - витрати на перевезення вантажу, транспортно-експедиційні послуги; 5 558,36 грн. - витрати на послуги банку; 30 725,16 грн. - витрати на оренду приміщення).

На підтвердження зазначеного позивачем надано: виписки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (МФО 380805) по особовому рахунку ОСОБА_2 НОМЕР_2 за період з 01.01.2014 по 31.12.2014; копії рахунків-фактур, видаткових та податкових накладних, виписаних постачальниками канцелярських товарів, офісних меблів, програми Ліга Закон; копії актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг), складених виконавцями за результатами наданих послуг з ремонту МФУ, послуг Інтернету та інформаційних послуг по автоперевезеннях (щоденного надання інформації щодо наявності завантажень та/чи вільного транспорту); копії рахунків на оплату телекомунікаційних послуг; копії договорів-заявок, укладених між ФОП ОСОБА_2 (як перевізником експедитором) та виконавцями перевезень щодо здійснення автоперевезень на замовлення третіх осіб, та заявок на організацію автомобільних перевезень вантажів з доданою до таких договорів/заявок первинною документацією - податковими накладними, актами здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг), товарно-транспортних накладних замовленнями, рахунків-фактур та ін.; копії рахунків-фактур, податкових накладних та актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), виписаних ТОВ «Фастівська Плаза» (орендодавця) на адресу позивача щодо оплати послуг оренди та компенсації комунальних платежів; копії книги обліку доходів та витрат ФОП ОСОБА_2 за 2014 рік; копії прибуткових касових ордерів окремих постачальників товарно-матеріальних цінностей, та письмові пояснення щодо розміру та дати понесення кожного виду витрат (в т.ч. в розрізі по кожному контрагенту-виконавцю/постачальнику). Вказані докази, на переконання суду апеляційної інстанції, відповідають вимогам належності та допустимості, та у встановленому порядку підтверджують доводи позивача.

Відтак, за наявними у позивача банківськими виписками та первинними документами сума чистого оподатковуваного доходу за 2014 рік складала 227 783,05 грн. (2 177 091,11 грн. - 1 949 308,60 грн.), а не 326 831,99 грн. - як зазначено в акті перевірки. У зв'язку з цим сума податку на доходи фізичних осіб, яку має сплатити позивач за 2014 рік за результатами проведеної перевірки, що вираховується із суми чистого доходу 227 783,05 грн., має становити 23 615,09 грн., а розмір єдиного соціального внеску відповідно 50 853, 24 грн. (з урахуванням вже задекларованої та сплаченої позивачем за підсумками 2014 року суми ЄСВ у розмірі 28 187,52 грн.).

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначено у ст. 177 розд. IV «Податок на доходи фізичних осіб» Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з ст. 138 п. 138.1 розд. III «Податок на прибуток підприємств» ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України встановлювалось, що витрати операційної діяльності включають, зокрема: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Також норми ст. 138 п. 138.2. ПК України визначають, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

В силу припису норми пп. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139 цього Кодексу не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Суд першої інстанції вірно вказав, що відповідно до висновку Верховного Суду України, сформованого за результатами аналізу наведених вище норм ПК України (постанова від 27.10.2015 № 21-1539а15 (справа № 826/661/14)), фізичній особі-підприємцю дозволено формувати витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Пунктом 177.10 ст. 177 ПК України також передбачено, що фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно з п. 177.1 ст. 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються податком на доходи фізичних осіб за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Так, позивачем за звітний період 2014 рік були подані декларації, в яких задекларовані показники валового доходу - 1 931 491,27 грн., валових витрат - 1 850 259,12 грн. та чистого доходу (як різниці між першими двома показниками) - 81 232,15 грн. За наслідками проведеної перевірки позивач встановив, що ним як при здійснені розрахунку валового доходу, так і при обрахунку витрат за вказаний звітний період, та відповідно при складанні податкової звітності за 2014 рік були допущені арифметичні помилки, а саме: занижено валовий дохід на суму 245 599,84 грн. та одночасно занижено витрати на 99 048,94 грн., що відповідно вплинуло на розмір визначеної суми оподатковуваного доходу за 2014 рік.

Так, як вірно вказано судом першої інстанції, матеріалами справи підтверджується обсяг понесених позивачем витрат у 2014 році на у сумі 1 949 308,60 грн.

Під час апеляційного розгляду представником апелянта не вказано про наявність сумніву, та не спростовано жодними доказами вірність наданих ФОП ОСОБА_2 документів, в якості документального підтвердження понесених витрат за 2014 рік, які пов'язані з підприємницькою діяльністю останньої.

Згідно з пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Так, суд першої інстанції вірно зауважив, що відповідачем за результатами проведеної документальної перевірки зафіксований лише факт заниження підприємцем розміру валового доходу за 2014 рік, однак факт заниження ним одночасно показника витрат за той самий період - не відображений, що відповідно вплинуло на розмір визначеної до оподаткування суми чистого доходу позивача за 2014 рік у бік збільшення.

В той же час, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду, контролюючим органом не спростовано аргументи позивача про заниження за 2014 рік податку з доходів фізичних осіб лише у сумі 23 615,09 грн., а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність винесеного податкового повідомлення-рішення від 28.12.2016 №/439 в частині збільшення суми грошового зобов'язання за податковими зобов'язаннями на суму 16 838,32 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 8 419,17 грн.

Стосовно заниження позивачем суми нарахованого та сплаченого за 2014 рік єдиного соціального внеску, то колегія суддів виходить з наступного.

Приписами ч. 11 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюються у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2, 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI), визначення якого наведено у п. 5 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI встановлено, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює сімнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Отже, для фізичних осіб-підприємців базою нарахування єдиного внеску є сума чистого доходу, отриманого від діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, але не менше за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід, та не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої п. 4 ст. 1 Закону № 2464-VI.

Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4, 7 ст. 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно ч. 2 - 4 ст. 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

При цьому, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Поряд з цим, згідно з п. 3 ч. 11 ст. 25 цього Закону, за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Разом з тим, з огляду на висновки суду про підтвердження матеріалами справи заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2014 рік у сумі 227 783,05 грн. (що визнається самим позивачем), то суд першої інстанції правомірно погодився з висновками акта перевірки про заниження позивачем суми єдиного соціального внеску, що підлягала нарахуванню та сплаті за 2014 рік, в частині 50 853,24 грн., та вірно визнав протиправною і скасував вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28.12.2016 №/47 в частині донарахованої суми єдиного внеску у розмірі 7 179,02 грн. (58 032,26 грн. - 50 853,24 грн.), а рішення №/441 про застосування штрафних санкцій від 28.12.2016 - відповідно в частині суми 717,91 грн.

Щодо правомірності застосованої до позивача штрафної санкції у розмірі 510 грн. згідно з податковим повідомленням-рішенням від 28.12.2016 №/438, згідно пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 ПК України самозайнятою особою є платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Відповідно до пп. 162.1.3 п. 162.1 ст. 162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є в тому числі і податкові агенти.

При оподаткуванні податком на доходи фізичних осіб об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України (п. 163.1 ст. 163 ПК України).

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні; платник податку - для іноземних доходів та доходів, джерело виплати яких належить особам, звільненим від обов'язків нарахування, утримання або сплати (перерахування) податку до бюджету (ст. 171 ПК України).

Згідно з п. 119.2 ст. 119 ПК України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов'язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Контролюючий орган, встановивши обставини отримання ФОП ОСОБА_2 у 2015 році в оренду від фізичної особи ОСОБА_3 транспортного засобу дійшов висновку про нарахування позивачем на користь такої фізичної особи доходу у розмірі 7 200 грн.

Водночас, жодних документів на підставі яких перевіряючі дійшли висновку про факт нарахування позивачем доходу фізичній особі у вказаній сумі, окрім договору найму (оренди) автомобіля від 22.01.2015, в акті перевірки не відображено. Крім того, суд першої інстанції під час допиту в якості свідка посадової особи відповідача, встановив, що нею було помилково застосовано до позивача приписи положень статті 51 та 119 Податкового кодексу України (журнал судового засідання від 19.07.2017). Також в судових засіданнях у справі представник відповідача не пред'явив суду жодні документальні докази на підтвердження обставин укладення між названими сторонами договору найму (оренди) автомобіля та виконання будь-ким із них такого договору упродовж 2015 року. Не було надано відповідних доказів і під час апеляційного розгляду справи, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для застосування до позивача штрафної санкції згідно з пп. 119.2 ст. 119 ПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. В свою чергу, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, зазначеного обов'язку не виконано, та у встановленому порядку не доведено обґрунтованість прийнятих рішень.

Колегія суддів критично оцінює посилання, що містяться в апеляційній скарзі, які є аналогічними до заперечень на позовну заяву та не спростовують висновки суду першої інстанції.

Так, згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 04.10.2017 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Постанову у повному обсязі складено 03.12.2018)

Головуючий суддя Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя В.П. Мельничук