Справа № 826/1992/18
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1992/18 Суддя (судді) першої інстанції: Літвінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучма А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Департаменту кіберполіції Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року (справу розглянуто у порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту кіберполіції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Департаменту кіберполіції Національної поліції України від 24.01.2018 №17 о/с про звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 інспектора протидії кіберзлочинам в місті Києві Київського управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України;

- поновити ОСОБА_3 на службі в поліції на посаді інспектора протидії кіберзлочинам в місті Києві Київського управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України;

- зобов'язати Департамент кіберполіції Національної поліції України виплатити ОСОБА_3 середній місячний заробіток за час вимушеного прогулу з 30.01.2018 до дня фактичного поновлення на роботі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідачем - Департаментом кіберполіції Національної поліції України подано апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, а висновки не відповідають обставинам справи.

Заслухавши в судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Департаменту кіберполіції Національної поліції України від 11.08.2017 №93 о/с ОСОБА_3 призначено на посаду інспектора відділу протидії кіберзлочинам в місті Києві Київського управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України.

Наказом Департаменту кіберполіції Національної поліції України від 24.01.2018 №17 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3, інспектора відділу протидії кіберзлочинам в місті Києві Київського управління кіберполіції, звільнено за пунктом 7 «за власним бажанням» частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Не погоджуючись із наказом Департаменту кіберполіції Національної поліції України від 24.01.2018 №17 о/с про звільнення та вважаючи, що його права, свободи та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що відповідач не з'ясував, а в подальшому не довів суду належними та допустимими доказами відсутність наміру ОСОБА_3 достроково припинити повноваження на службі в Департаменті кіберполіції Національної поліції України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, є Закон України «Про Національну поліцію» (в редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.01.2018 ОСОБА_3 звернувся до керівника Департаменту кіберполіції Національної поліції України із рапортом про звільнення «за власним бажанням» з 24 січня 2018 року (а.с. 12). Однак, позивачем не було зазначено причини такого звільнення, що унеможливлюють подальше виконання ним службових обов'язків.

Аналіз норм Закону України «Про Національну поліцію» дає підстави для висновку, що призначення особи на службу в поліції та звільнення з відповідної посади, може відбуватися виключно з підстав та у порядку, передбаченому Законом України «Про Національну поліцію», проте зважаючи на відсутність врегулювання вказаним Законом питання звільнення працівників поліції за власним бажанням, застосуванню у спірних правовідносинах підлягають норми Кодексу законів про працю України.

Частиною першою статті 38 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до частини другої статті 38 Кодексу законів про працю України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Окрім того, згідно з частиною четвертою статті 24 Кодексу законів про працю України працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

Відтак, наведеними вище положеннями Кодексу законів про працю України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з'ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Як вбачається матеріалів справи та не заперечується відповідачем, 29.01.2018 ОСОБА_3 було написано рапорт про залишення без розгляду рапорту про його звільнення, оскільки позивач бажав продовжувати службу в органах Національної поліції та направлено поштою на адресу відповідача 30.01.2018 (а.с. 13).

У відкритому судовому засіданні суду апеляційної інстанції представником відповідача було підтверджено, що рапорт ОСОБА_3 від 29.01.2018 про залишення без розгляду рапорту про його звільнення був отриманий Департаментом кіберполіції Національної поліції України 01.02.2018.

Тобто, вищезазначений рапорт було подано в межах двотижневого строку, який позивач мав би відпрацювати, оскільки ним не було зазначено причин для звільнення у коротший термін, як це передбачено приписами статті 38 Кодексу законів про працю України. Цього не було враховано відповідачем під час звільнення позивача зі служби у строк, зазначений у заяві.

Також, колегія суддів звертає увагу, що сторонами не заперечується той факт, що ОСОБА_3 перебував на службі та виконував свої службові обов'язки в період з 25.01.2018 по 30.01.2018. Тобто після того, як було написано рапорт про звільнення, позивач, маючи бажання працювати в правоохоронних органах, продовжував виконувати свої службові обов'язки.

У відкритому судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачем також було підтверджено, що після написання рапорту про звільнення 24.01.2018, він фактично продовжував здійснювати свої службові обов'язки.

Так, із наказом № 17 о/с від 24.01.2018 про звільнення ОСОБА_3 позивач був ознайомлений лише о 16:30 01.02.2018, як вбачається з особистого підпису ОСОБА_3 на копії відповідного наказу (а.с. 10). Тобто, позивача було ознайомлено з наказом про його звільнення після написання ним рапорту від 29.01.2018 про залишення без розгляду рапорту про звільнення з 24.01 за власним бажанням.

Колегія суддів наголошує, що як передбачено законодавством, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, за наявності поважних причин для звільнення на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України. Отже, для належного з'ясування волевиявлення працівника та проведення звільнення у коротші строки необхідне зазначення заявником певних причин, які повинні з'ясовуватись та враховуватись роботодавцем, в іншому випадку, роботодавець не має права звільняти особу швидше ніж через два тижні з моменту подання заяви про звільнення за власним бажанням.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_3.

Вищенаведене спростовує доводи, зазначені у матеріалах проведеної перевірки за рапортом ОСОБА_3 від 29.01.2018, зокрема у висновку за результатами перевірки рапорту ОСОБА_3 від 01 березня 2018 року, наданому Департаментом кіберполіції Національної поліції України 15.05.2018 за № 2031/38/01-2018.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

ОСОБА_3 оскаржується наказ начальника Департаменту кіберполіції Національної поліції України від 24.01.2018 №17 о/с про звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 інспектора протидії кіберзлочинам в місті Києві Київського управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України, на підставі якого позивача було звільнено.

Апелянт в якості доказів правомірності своїх дій, зазначає в апеляційній скарзі про необхідність врахування матеріалів службового розслідування за зверненням ОСОБА_4, копії листа прокуратури міста Києва про виклик ОСОБА_3 від 12.04.2018 № 17/2/1-321вих18 та факт здійснення прокуратурою міста Києва досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000339 від 04.04.2018 за фактом неправомірних дій співробітників Національної поліції України, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (а.с. 66-80).

Вищезазначені документи, на які посилається відповідач, не стосуються предмету доказування, а саме правомірності наказу начальника Департаменту кіберполіції Національної поліції України від 24.01.2018 №17 о/с про звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 інспектора протидії кіберзлочинам в місті Києві Київського управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України, відтак, відповідно до норм законодавства, не підлягають розгляду суду.

Окрім того, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта стосовно того, що в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року суд першої інстанції стверджує про написання ОСОБА_3 рапорту про звільнення зі служби в пригніченому емоційному та стресовому стані, оскільки у тексті рішення суд першої інстанції зазначав дане твердження лише в контексті обґрунтування своїх вимог позивачем, не надаючи власної оцінки такому обґрунтуванню.

Колегія суддів погоджується із твердженням апелянта стосовно втрати чинності положень Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 №499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» на підставі Наказу Міністерства внутрішніх справ № 1131 від 31.10.2016. Однак, втрата чинності вищезазначеним актом жодним чином не впливає на правильність вирішення судом першої інстанції справи по суті, а саме наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, тому твердження апелянта про неправильне вирішення справи у зв'язку із застосуванням даного акту, що втратив чинність, є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Департаменту кіберполіції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту кіберполіції Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 06.12.2018.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма