Справа № 826/16873/17
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Губської Л.В., Ісаєнко Ю.А.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева" на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора філії Комунального підприємства "Добробут" Литвинівської сільської ради у м. Києві Донського Ярослава Сергійовича, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева" про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державного реєстратора філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Києві Донського Ярослава Сергійовича, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева", в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36681804 від 18 серпня 2017 року;

- визнати протиправним та скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності від 17 серпня 2017 року № 21939077, внесений державним реєстратором філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Києві Донським Ярославом Сергійовичем, відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» зареєстровано право власності на квартиру № 241, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, загальною площею 120,5 кв.м., житлова - 69,70 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2018 року відкрито провадження у справі №826/16873/17 та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева».

Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» не погоджуючись з прийнятим рішенням суду звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2018 року.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження на підставі ч. 1 ст. 299 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» звернулося до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просило скасувати ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 серпня 2018 року задоволено касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева», скасовано ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року, а справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів даної справи, до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) з позовом до Державного реєстратора філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Києві Донського Ярослава Сергійовича (м. Київ, вул. Михайла Коцюбинського, 4-Б, офіс 14), в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Києві Донського Ярослава Сергійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36681804 від 18.08.2017; визнати протиправним та скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності від 17.08.2017 №21939077, внесений державним реєстратором філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Києві Донським Ярославом Сергійовичем, відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» зареєстровано право власності на квартиру №241, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000, загальною площею 120,5 кв.м., житлова - 69,70 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вказані позовні вимоги мотивовані тим, що на момент прийняття оскаржуваного рішення та вчинення оскаржуваного запису було зареєстровано обтяження у формі арешту, накладеного ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 12.07.2017р. у справі №758/9064/17. Крім того, за твердженнями позивача, державним реєстратором не перевірено законності процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та наявності звіту про оцінку об'єкта іпотеки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2017р. позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк від позивача через канцелярію суду надійшли відповідні матеріали на виконання вимог ухвали від 20.12.2017р.

З огляду на викладене, суд першої інстанції визнав подану позовну заяву і додані до неї матеріали достатніми для відкриття провадження у справі, а тому постановив оскаржувану ухвалу від 16 січня 2018 року про відкриття провадження у даній справі.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «судом встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, а в рішенні Комісії Ради Європи від 12.10.1978 р. у справі «Zand v. Austria» визначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів».

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв'язку з цим обмежувати право на судовий захист.

Юрисдикція - це передбачена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.

На підставі положень Конституції України про судову спеціалізацію (частина перша статті 125) і про гарантування кожному права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55) в Україні утворено окрему систему судів адміністративної юрисдикції. Адміністративне судочинство як спеціалізований вид судової діяльності стало тим конституційно і законодавчо закріпленим механізмом, що збільшив можливості для здійснення права на судовий захист від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Системний аналіз вказаних норм Конституції та законів України дає підстави стверджувати, що розмежування юрисдикційних повноважень між загальними і спеціалізованими судами підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист. За таким підходом усі публічно-правові спори, у яких хоча б однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень, належать до адміністративної юрисдикції і за компетенцією мають бути розглянуті адміністративними судами.

Конституційний принцип спеціалізації, відповідно до якого утворено систему адміністративних судів, зумовив впровадження властивого йому порядку судочинства. Цей порядок у порівнянні з цивільним судочинством має відмінності в процесуальних правах і обов'язках як осіб, які беруть участь у справі, так і суду в зборі та дослідженні доказів, що має забезпечити процесуальні можливості захисту прав, свобод та інтересів позивача у спорі із суб'єктом владних повноважень.

Відповідно до частини першої ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Абзацом 3 пункту 2 частини першої статті 4 КАС України встановлено, що у цьому Кодексі термін публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Під суб'єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно пункту першого частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Підсудність - це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи і між адміністративними судами однієї ланки щодо розгляду і вирішення справ, які належать до адміністративної юрисдикції.

На відміну від адміністративної юрисдикції, яка розмежовує компетенцію між державними органами щодо вирішення адміністративних справ, підсудність розмежовує компетенцію у тій самій сфері (щодо вирішення адміністративних справ), але між різними судами. Тому підсудністю називають ще коло адміністративних справ, вирішення яких віднесено до компетенції певного адміністративного суду.

Визначити підсудність означає встановити, якої ланки, який суд згідно з законом повинен здійснювати судочинство в тій чи іншій справі у підвідомчих йому провадженнях.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 та абз. 2 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством юстиції України. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 і 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для подання позову позивач зазначає порушення спірним рішенням Державного реєстратора Донського Я.С. (Філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Києві) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36681804 від 18.08.2017 та записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності № 21939077 від 17.08.2017 своїх прав у сфері публічно-правових відносин, оскільки вони, на його думку, прийняті з підстав, що суперечать положенням Закону України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а рішення про державну реєстрацію прав прийняте при наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на момент вчинення таких дій - арешту на квартиру № 241 за адресою: м. Київ, вул. Механізаторів, будинок 2.

Крім цього, за твердженнями позивача державним реєстратором не перевірено законності процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та наявності звіту про оцінку об'єкта іпотеки, що повинен бути складений після спливу строку, що зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві.

При цьому, позовна заява не містить доводів про невиконання сторонами умов цивільно-правових угод чи про наявність між учасниками справи спору про право власності або інші речові права на нерухоме майно.

Позовні вимоги ґрунтуються на протиправності рішень державного реєстратора, як суб'єкта, наділеного Законом № 1952-IV владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, тобто предметом спору є правомірність вчинення реєстраційних дій з державної реєстрації речового права, а тому в даній справі дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії державного реєстратора, який, на думку позивача, при прийняті оскаржуваного рішення порушив вимоги Закону України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Наявність у справі серед інших доказів договору іпотеки, не свідчить про пов'язаність спірних правовідносин із невиконанням умов цивільно-правової угоди, оскільки такий договір відповідно до норм статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», може розглядатись як підстава для державної реєстрації прав.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України (справа № 816/1774/15 від 25 квітня 2017 року).

Так в зазначеній постанові Верховний Суд України зазначив, що виконання чи невиконання умов цивільно-правової угоди не є безпосередньою підставою для звернення до адміністративного суду, тоді як позовні вимоги ґрунтуються на протиправності дій Державного реєстратора як суб'єкта, наділеного владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, у зв'язку з недотриманням ним вимог Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Тобто, у цій справі спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії Державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що за результатами перевірки матеріалів адміністративного позову суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовну заяву подано з додержанням норм статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак, наявні підстави для прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження в даній адміністративній справі.

З наведених вище підстав доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, переглянувши у межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та прийняв законне рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права, що обумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева" залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Губська Л.В.

Суддя Ісаєнко Ю.А.

Повний текст постанови виготовлено - 04.12.2018р.