Справа № 140/1979/18
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2018-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року ЛуцькСправа № 140/1979/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А. Я.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача фізична особа-підприємець ОСОБА_2, до Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом про визнання протиправним та скасування рішення Луцької міської ради від 26 вересня 2018 року за №47/42 «Про внесення змін до рішення Луцької міської ради від 02 вересня 2009 року №45/4 «Про надання статусу ринку торговим рядам на АДРЕСА_1»».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 грудня 2002 року між ФОП ОСОБА_2, як орендарем, та Луцькою міською радою, як орендодавцем, був укладений договір оренди земельної ділянки №3182, відповідно до якого відповідач передав в довгострокове користування позивачу на умовах оренди земельну ділянку площею 5 257 кв.м. На вказаній земельній ділянці розташовані торгові ряди, яким рішенням Луцької МР від 02 вересня 2009 року №45/4 надано статус ринку. 01 червня 2009 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір №7 оренди торгового місця.

Луцькою міською радою 26 вересня 2018 року оскаржуваним рішенням внесено зміни до рішення Луцької міської ради від 02 вересня 2009 року №45/4 «Про надання статусу ринку торговим рядам на АДРЕСА_1», доповнивши пункт 1 після слова «Надати» текстом «до 01.10.2018». Позивач вважає, що дане рішення є протиправним і таким, що винесене з порушенням норм чинного законодавства, з огляду на що просить його скасувати.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 10 жовтня 2018 року №1.1-8/7994 пред'явлені позовні вимоги заперечив, мотивуючи тим, що відповідно до договору оренди земельної ділянки від 11 грудня 2002 року, укладеного між Луцькою міською радою та ФОП ОСОБА_2, останньому надано в оренду земельну ділянку площею 5 257 кв.м. для обслуговування денної стоянки автомобілів для обслуговування ринку на АДРЕСА_1 в м.Луцьку. Луцькою міською радою 02 вересня 2009 року прийнято рішення №45/4 «Про надання статусу ринку торговим рядам на АДРЕСА_1», яким надано статус ринку торговим рядам на АДРЕСА_1. Відповідно до пункту 14 Правил торгівлі на ринках, затверджених спільним наказом Мінекономіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26 лютого 2002 року №57/188/84/105, використання транспортних стоянок для продажу товарів не допускається. Тобто вказане рішення не відповідало призначенню земельної ділянки, яку передано позивачу в оренду. Звертає увагу суду на те, що орендарем за користування земельною ділянкою сплачувалася орендна плата в розмірі 4 відсотки грошової оцінки земельної ділянки, тобто за земельну ділянку, яка використовувалася для розміщення платних стоянок для автотранспорту. Крім того, після прийняття рішення від 02 вересня 2009 року ОСОБА_2 не вжито жодних дій щодо приведення договору оренди земельної ділянки в частині призначення земельної ділянки у відповідність до рішення Луцької міської ради від 02.09.2009 №45/4. Статтями 30, 33 Закону України «Про охорону культурної спадщини», статтями 19, 20, 53, 54 Земельного кодексу України передбачено, що на території державних заповідників встановлюються охоронні зони з забороною діяльності, яка шкідливо впливає або може вплинути на одержання режиму використання земель історико-культурного призначення та пам'яток архітектури, земельні ділянки історико-культурного призначення заповідника повинні використовуватись за цільовим призначенням. Відтак, Луцька міська рада, приймаючи оскаржуване рішення, фактично привела рішення Луцької міської ради від 02 вересня 2009 року №45/4 «Про надання статусу ринку торговим рядам на АДРЕСА_1» у відповідність до Договору оренди земельної ділянки від 11 грудня 2002 року та вимогам нормативних актів.

У поданих до суду поясненнях третя особа посилається на те, що відповідно до договору оренди земельної ділянки від 11 грудня 2002 року, укладеного між Луцькою міською радою та ФОП ОСОБА_2, останньому надано в оренду земельну ділянку площею 5 257 кв.м. для обслуговування денної стоянки автомобілів для обслуговування ринку на АДРЕСА_1. 20 листопада 2009 року Департаментом підприємництва Луцької міської ради затверджено Паспорт ринку АДРЕСА_1 м. Луцьк, в якому зазначено, що розпорядчим документом про створення ринку (торгового ряду) є рішення Луцької міської ради від 02 вересня 2009 року №45/4, а правовстановлюючим документом на користування земельною ділянкою - Договір оренди земельної ділянки від 11 грудня 2002 року №5182, терміном оренди на 25 років. Крім того, в розділі «Технічні характеристики ринку» зазначено, що під автостоянку відведено 740 кв.м., тобто під автостоянкою знаходиться 40% площі, відповідно під ринок - 60%. Відтак, відповідач своїми розпорядчими документами визначив, що дана ділянка використовується і як ринок, і як стоянка. Крім того, стверджує, що 05 грудня 2007 року державним інспектором Управління з контролю за використанням та охороною земель у Волинській області встановлено, що дана земельна ділянка використовується за цільовим призначенням. При цьому Луцька міська рада у прийнятті рішень керується лише власними інтересами і не зважає на права та інтереси інших осіб. В даному випадку оскаржуване рішення зачіпає інтереси 170 підприємців, які здійснюють торгівлю на даній території та заключили договори оренди торгових місць до 2027 року.

Крім того, 27 червня 2018 року відповідач вже приймав рішення про «зняття статусу ринок», а саме - рішення Луцької міської ради №43/70 «Про внесення змін до рішення Луцької міської ради від 02 вересня 2009 року №45/4 «Про надання статусу ринок торговим рядам на АДРЕСА_1»». Однак, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року у справі №0340/1302/18 визнано протиправним та скасовано дане рішення Луцької міської ради.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, позов не підлягає до задоволення, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 11 грудня 2002 року між Луцькою міською радою (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) укладено Договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого Луцька міська рада на підставі свого рішення від 22 листопада 2002 року №3/7.15 «Про надання земельної ділянки на умовах оренди підприємцю ОСОБА_2» надала в оренду згідно з планом землекористування, що є невід'ємною частиною цього договору, земельну ділянку площею 5 257 кв.м. для обслуговування денної стоянки автомобілів для обслуговування ринку на АДРЕСА_1. Земельна ділянка надається в довгострокове користування на умовах оренди строком на 25 років для обслуговування денної стоянки автомобілів для обслуговування ринку на АДРЕСА_1.

01 червня 2009 року між ФОП ОСОБА_1 та підприємцем ОСОБА_2 був укладений договір №7 оренди торгового місця, строком до 2027 року.

20 листопада 2009 року Департаментом підприємництва Луцької міської ради затверджено паспорт ринку на АДРЕСА_1 м. Луцьк.

27 червня 2018 року Луцькою міською радою прийнято рішення №43/70, яким внесено зміни до рішення Луцької міської ради від 02 вересня 2009 року №45/4 «Про надання статусу ринку торговим рядам на АДРЕСА_1», доповнивши пункт 1 після слова «Надати» текстом «до 01.07.2018». Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року у справі №0340/1302/18 визнано протиправним та скасовано рішення Луцької міської ради від 27 червня 2018 року №43/70 «Про внесення змін до рішення Луцької міської ради від 02.09.2009 №45/4 «Про надання статусу ринку торговим рядам на АДРЕСА_1»».

Однак, Луцька міська рада 26 вересня 2018 року прийняла рішення №47/42 «Про внесення змін до рішення Луцької міської ради від 02 вересня 2009 року №45/4 «Про надання статусу ринку торговим рядам на АДРЕСА_1»».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.97 №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) відповідно до Конституції України.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону №280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Статтею 25 Закону №280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Як передбачено частиною першою статті 26 Закону №280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до частини першої статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону №280/97-ВР).

Конституційний Суд України у Рішенні від 16.04.2009 №7-рп/2009 «У справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування)» зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію (пункт 4 Рішення КСУ від 16.04.2009 №7-рп/2009).

В Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання (пункт 5 Рішення КСУ від 16.04.2009 №7-рп/2009).

Вищенаведені законодавчі норми дають суду підстави дійти висновку про те, що орган місцевого самоврядування вправі скасувати раніше прийняте ним рішення чи змінити його лише в тому разі, якщо таке рішення носить нормативний характер, підлягає неодноразовому застосуванню щодо широкого кола осіб. Водночас у випадку виникнення на підставі прийнятого рішення у фізичних і юридичних осіб охоронюваних законом прав та інтересів орган місцевого самоврядування не вправі скасувати чи змінити вказане рішення в подальшому.

Як слідує з матеріалів справи, рішенням Луцької міської ради від 02 вересня 2009 року №45/4 «Про надання статусу ринку торговим рядам на АДРЕСА_1» надано статус ринку торговим рядам на АДРЕСА_1 підприємця ОСОБА_2 на підставі рішення Луцької міської ради від 22 листопада 2002 року №3/7.15 «Про надання земельної ділянки на умовах оренди підприємцю ОСОБА_2 для обслуговування денної стоянки автомобілів для обслуговування ринку на АДРЕСА_1». Земельна ділянка, на якій розміщуються торгові ряди ринку на АДРЕСА_1, надана ОСОБА_2 в оренду Луцькою міською радою строком на 25 років, про що укладено відповідний договір оренди від 11 грудня 2002 року.

З паспорту ринку по АДРЕСА_1 міста Луцька від 20 листопада 2009 року №12 вбачається, що загальна площа ринку становить 5 257 кв.м., що відповідає розміру орендованої позивачем земельної ділянки для обслуговування денної стоянки автомобілів для обслуговування ринку на АДРЕСА_1. Із загальної площі відведено під, зокрема, майданчики для сезонної торгівлі - 92,0 кв.м., кіоски - 2 434,89 кв.м., автостоянки - 740,0 кв.м.

В силу прийняття відповідачем рішення від 02 вересня 2009 року №45/4 «Про надання статусу ринку торговим рядам на АДРЕСА_1»» ФОП ОСОБА_2 уклав з позивачем договір оренди торгових місць за №7, зі строком їх дії до 22 листопада 2027 року.

Отже, судом встановлено, що на підставі рішення Луцької міської ради від 02 вересня 2009 року №45/4 «Про надання статусу ринку торговим рядам на АДРЕСА_1» у ФОП ОСОБА_2 виникло право передачі в оренду торгових місць, яке він реалізував шляхом укладення відповідних договорів. Водночас на підставі укладених договорів оренди торгових місць суб'єкти господарської діяльності, в тому числі позивач, здійснюють свою підприємницьку діяльність у розміщених на вказаних місцях металевих конструкціях, магазинах, палатках для здійснення продажу товарів (надання послуг).

Таким чином, приймаючи рішення від 26 вересня 2018 року №47/42 «Про внесення змін до рішення Луцької міської ради від 02.09.2009 №45/4 «Про надання статусу ринку торговим рядам на АДРЕСА_1»», Луцька міська рада порушила суб'єктивні права ФОП ОСОБА_2 та не дотрималась принципу стабільності суспільних відносин, що раніше виникли між органом місцевого самоврядування та суб'єктом господарської діяльності.

Аналізуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідач протиправно прийняв оскаржуване рішення, яким фактично припинено дію раніше прийнятого акту, оскільки внаслідок його прийняття порушено справедливий баланс між інтересами Луцької міською радою та ФОП ОСОБА_2

Водночас, перевіряючи доводи позивача на предмет порушення його права прийняття Луцькою міською радою рішення від 26 вересня 2018 року №47/42 «Про внесення змін до рішення Луцької міської ради від 02.09.2009 №45/4 «Про надання статусу ринку торговим рядам на АДРЕСА_1»», суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Конституційний Суд, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Суд вважає, що в даному випадку Луцькою міською радою будь-яких рішень, дій чи бездіяльності, які б порушували права, свободи чи інтереси позивача, не приймалося та не вчинялося.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини для того, щоби мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоби претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення «Аксу проти Туреччини» [Aksu v. Turkey] пункт 50; «Берден» [Burden v. the United Kingdom] пункт 33; «Тенасе проти Молдови» [Tгnase v. Moldova]).

Тобто, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим під час судового розгляду.

Позивач не навів жодних доказів щодо існування реального негативного впливу безпосередньо на його права та, що відповідач своїм рішенням порушив його права, свободи чи інтереси і що в нього виникло право на звернення до суду за їх захистом.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Керуючись статтями 5, 243, 245, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача фізична особа-підприємець ОСОБА_2, до Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк