Справа № 826/16024/18
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду м.Києва від 17 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Приватного виконавця виконавчого органу Каращук Катерини Леонідівни про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого органу м.Києва Каращук Катерини Леонідівни, треті особи: Акціонерне товариство «ВТБ Банк», Приватне акціонерне товариство «ЮБК-Інвест», в якому просить:

1. Визнати дії приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Каращук Катерини Леонідівни щодо відкриття виконавчого провадження № 57270017 незаконними та протиправними;

2. Скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Каращук К.Л. про відкриття виконавчого провадження від 20.09.2018 р. № 57270017;

3. Скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Каращук К.Л. про накладення арешту на майно боржника від 28.09.2018 р. № 57270017;

4. Зобов'язати приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Каращук К.Л. повернути виконавчий документ (ухвалу від 05.09.2018 р. Апеляційного суду м.Києва у справі № 796/165/2018) стягувану без прийняття його до виконання та скасувати інші вжиті виконавцем заходи щодо примусового виконання даної ухвали.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 10.10.2018 р. позовну заяву залишено без руху та надано п'ятиденний строк на усунення недоліків позовної заяви. На усунення недоліків позовної заяви позивачу необхідно було надати обґрунтування порушення його прав, свобод та інтересів оскаржуваними рішеннями, зокрема, щодо неможливості АТ «ВТБ Банк» самостійно здійснити захист своїх прав в судовому порядку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 07.11.2018 р. позовну заяву повернуто у зв'язку із неусуненням її недоліків.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Окружний адміністративний суд м.Києва, приймаючи ухвалу про повернення позовної заяви, в частині надання обґрунтованих пояснень позивача щодо неможливості АТ «ВТБ Банк» самостійно здійснити захист своїх прав в судовому порядку неповно з'ясував обставини справи, оскільки позивач є акціонером банку, а відтак оскаржуваними рішеннями порушено право позивача в частині участі у прийнятті рішень на загальних зборах щодо відчуження активів АТ «ВТБ Банк», знецінення акцій банка, власником яких є, зокрема, позивач; зменшення розміру дивідендів, які отримує позивач як акціонер.

Ознайомившись із матеріалами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її обґрунтованість та наявність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Частиною 1 ст. 160 названого Кодексу визначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Зокрема, п. 9 ч. 5 цієї ж статті визначено, що в позовній заяві зазначається обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Як вбачаться з матеріалів справи, підставою для повернення позовної заяви судом першої інстанції стало те, що позивачем не обґрунтовано, які обставини унеможливлюють звернення до суду за захистом порушеного права безпосередньо боржника у виконавчому провадженні - АТ "ВТБ Банк", який наділений повною правоздатністю вживати заходи для поновлення своїх порушених прав самостійно. В той же час, згідно змісту виконавчого документа та оскаржуваних постанов про відкриття виконавчого провадження від 20.09.2018 року № 57270017, про накладення арешту на майно боржника від 28.09.2018 року № 57270017 в них не містяться будь-які примусові заходи, що стосуються особисто позивача. Сама по собі наявність негативних наслідків для акціонерів і клієнтів боржника у виконавчому провадженні не наділяє вказаних осіб правом від власного імені звертатися до суду в інтересах такого боржника. За таких обставин недолік позовної заяви - обґрунтування неможливості АТ "ВТБ Банк" самостійно здійснити захист своїх прав в судовому порядку - не може вважатися усуненим.

Вказані висновки колегія суддів вважає помилковими, оскільки позивач звертався не в якості представника АТ «ВТБ Банк», а як акціонер із самостійним позовом за захистом своїх порушених прав та інтересів, що було обґрунтовано в наданих останнім додаткових поясненнях до адміністративного позову.

Частиною 3 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Адміністративний суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), та чи належить таке право або інтерес до публічно-правових відносин (сфера судового захисту).

Суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, згідно з якою право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі "Golder v. the United Kingdom" від 21 лютого 1975 року № 4451/70, пункт 57 рішення у справі "Ashingdane v. the United Kingdom" від 28 травня 1985 року № 8225/78, пункт 37 рішення у справі "Guerin v. France" від 29 липня 1998 року № 25201/94, пункт 96 рішення у справі "Krombach v. France" від 13 лютого 2001 року № 29731/96, пункти 53, 55 рішення у справі "Воловік проти України" від 06 грудня 2007 року № 15123/03, пункт 27 рішення у справі "Пелевін проти України" від 20 травня 2010 року № 24402/02, пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21 грудня 2010 року № 45783/05, ухвала щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі "Скорик проти України"); такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, що може змінюватися відповідно до потреб і ресурсів суспільства; держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі (рішення у справах "Osman v. The United Kingdom" від 28 жовтня 1998 року № 23452/94 та "Kreuz v. Poland" від 19 червня 2001 року № 28249/95); умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви; зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження у справах здійснюється судом після їх розгляд судом апеляційної інстанції (пункт 48 рішення у справі "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року № 21920/93 та рішення у справі "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року № 26737/95).

При цьому Європейський суд з прав людини виходить з того, що право на справедливий судовий розгляд повинно тлумачитися з урахуванням одного з основоположних аспектів верховенства права, а саме принципу правової визначеності та дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення; відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (пункти 51, 52 рішення у справі "Ryabykh v. Russia" від 24 липня 2003 року № 52854/99, пункти 46, 47 рішення у справі "Устименко проти України" від 29 жовтня 2015 року № 32053/13).

Суд також враховує положення, що містяться в Рекомендаціях № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 вказаних Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону; вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Отже, питання наявності у позивача права на судовий захист на підставі належних та допустимих доказів повинно бути встановлено під час судового розгляду справи.

Разом тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України установлено, що суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 названого Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 р. №1404-VIII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Таким чином, оскільки позивачем оспорюються дії та рішення вчинені/прийняті приватним виконавцем під час виконання виконавчого документу виданим Апеляційним судом міста Києва і наведеною правовою нормою встановлено інший порядок судового оскарження, суд першої інстанції повинен був також з'ясувати чи належить вирішення даного спору в порядку адміністративного судочинства України.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду попередньої інстанції та дають підстави дійти висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми процесуального права.

Відповідно до положень ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, не надано належну оцінку дослідженим доказам, а тому ухвала Окружного адміністративного суду м.Києва від 07.11.2018 р. підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м.Києва від 07 листопада 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О.Костюк

О.Є.Пилипенко