Справа № 488/981/15-а
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 488/981/15-а

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції: Лазарева Г.М.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

доповідача, судді: Димерлія О.О.

суддів: Коваля М.П., Єщенка О.В.

за участю секретаря: Сінчі А.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Миколаївській області, управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Державної казначейської служби України, про визнання неправомірною бездіяльність відповідачів і стягнення завданої матеріальної і моральної шкоди тривалим невиконанням судового рішення, -

УСТАНОВИВ:

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідачів та просив суд стягнути на його користь 8204 грн. - 3% річних, 26805 грн. - збитків від інфляції, 38285 грн. -14% річних за весь час прострочення виконання основного зобов'язання, що в загальному розмірі становить 73294,00 грн.

В обґрунтування позову позивач вказав, що 15.02.2006 року апеляційним судом Миколаївської області на його користь ухвалено рішення про стягнення з Корабельного відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції 35061 грн. матеріальних збитків і 1000 грн. моральної шкоди, а всього 36061 грн. Цим же рішенням зобов'язано управління Державного казначейства України у Миколаївській області списати вказані стягнуті кошти з Державного бюджету України.

За наслідками розгляду зазначеної справи Корабельним районним судом м. Миколаєва 28 серпня 2017 року прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Залишено без розгляду позовні вимоги в частині визнання неправомірною бездіяльності Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Миколаївській області щодо невиконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 15.05.2006 року в справі № 742ц/2006, № 2-772/2005 по виконавчим листам Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20.06.2006 року, 09.04.2008 р., 28.04.2009 р., 17.12.2012 р. в справі № 2-772/2005.

Стягнуто з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області на користь позивача 23571 грн 60 коп. матеріальних збитків та 3500 грн моральної шкоди.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, Державна казначейська служба України звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального права, з неповним з'ясуванням обставин справи, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

09.07.2018 року до апеляційного суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження на підставі пункту 5 частини 1 статті 238 КАС України у зв'язку із смертю позивача. також в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про смерть.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що зазначена апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Перевіряючи повноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15.05.2006 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. У зв'язку з тривалим не виконанням судового рішення по стягненню з боржників ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на його користь грошових коштів, з Корабельного відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції на користь позивача стягнуто 35061 грн. матеріальних збитків і 1000 грн. моральної шкоди. Цим же рішенням зобов'язано управління Державного казначейства України у Миколаївській області списати вказані стягнуті кошти з Державного бюджету України. Вказане рішення було оскаржено відповідачем в касаційному порядку і відповідно до ухвали апеляційного суду Херсонської області від 02.12.2007 року залишеного без змін користь позивача. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30.04.2013 року, змінено порядок виконання вищезгаданого рішення та встановлено новий порядок його виконання шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України з рахунку , відкритому в Державній казначейській службі України за бюджетною програмою КПКВ 3504030.

Відповідно до постанов державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС Миколаївської області від 18.07.2006 року, від 09.08.2006 року, від 29.02.2008 року, від 17.04.2009 року, від 26.10.2009 року, 26.11.2009 року, повідомлень з Головного управління юстиції в Миколаївській області, за зверненням позивача державним виконавцем вказаного підрозділу ДВС неодноразово відкривалися виконавчі провадження щодо виконання вищезгаданого судового рішення, але закінчувалися без виконання.

25.12.2013 року позивачу здійснено перерахунок коштів у сумі 35880,69 грн., що з урахуванням утримання податку, є повним стягненням всієї суму.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частини другої статті 21 КАС України (в редакції, чинній до 15.12.2017), вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншими порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом. Якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Апеляційний суд зазначає, що під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Згідно з частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Так, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналізуючи наведене, апеляційний суд зазначає, що позовні вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню з підстав недоведеності її спричинення саме діями відповідача, відсутності належних доказів, що підтверджують сам факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди за несвоєчасне виконання рішення, яку позивач розраховує виходячи з індексу інфляції за відповідні періоди, посилаючись на статтю 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), апеляційний суд зазначає наступне.

Стягнення з боржника інфляційних втрат, регулюється статтею 625 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), відповідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до законодавства України грошовим зобов'язанням є зобов'язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов'язань відносяться також зобов'язання щодо сплати податків, зборів (обов'язкових платежів), страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов'язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов'язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України вбачається, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11).

За результатами розгляду справи встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та виконавчим органом як суб'єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між ними.

Отже, Державна виконавча служба Головного управління юстиції в Миколаївській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов'язання, у розумінні статті 625 ЦК України.

За таких обставин суд апеляційний суд зазначає, що положення статті 625 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин.

Також, з норм діючого законодавства не вбачається, що у разі прострочення грошових виплат по виконавчому листу у ході не закінченого виконавчого провадження, грошові санкції за таке прострочення повинна сплачувати саме виконавча служба, а не боржник.

Крім того, статтею 22 ЦК України визначено, що є збитками, проте позивач в порушення зазначеної норми матеріальні збитки розраховує виходячи з індексу інфляції, хоча даний вид відповідальності передбачений за порушення грошового зобов'язання та не відноситься до матеріальної шкоди.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 липня 2018 року по справі №2а-11853/10/1570.

Згідно з п.5 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб'єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Тому, враховуючи вищезазначене колегія, суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про скасування рішення першої інстанції та закриття провадження у справі у зв'язку із смертю відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2017 року - скасувати, провадження по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Миколаївській області, управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Державної казначейської служби України, про визнання неправомірною бездіяльність відповідачів і стягнення завданої матеріальної і моральної шкоди тривалим невиконанням судового рішення - закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30.11.2018 року.

Головуючий суддя Димерлій О.О.
Судді Коваль М.П. Єщенко О.В.