Справа № 2040/8252/18
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

29 листопада 2018 р. № 2040/8252/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бадюков Ю.В.,

при секретарі судового засідання - Андрущенко Д.В.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1 61003, , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1)

до Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, 46, м. Харків, 61057, ).

про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_4.) до Головного управління ДФС у Харківській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ДФС у Харківській області), в якому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ № 6081 Головного управління ДФС у Харківській області від 17 серпня 2018 року про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_4.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.08.2018 року, на підставі наказу № 6081, направлень на проведення фактичної перевірки до господарського об'єкта, який знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 39, в якому здійснює свою діяльність ФОП ОСОБА_4, прибули посадові особи ГУ ДФС у Харківській області з метою проведення фактичної перевірки з питань дотримання вимог Податкового кодексу України (далі - ПК України).

На підставі абз. 5 пп. 81.1 ст. 81 ПК України, посадових осіб ГУ ДФС у Харківській області не було допущено до проведення фактичної перевірки у зв'язку із невідповідністю наказу ГУ ДФС у Харківській області № 6081 від « 17» серпня 2018 року про проведення фактичної перевірки вимогам абз. 3 пп. 81.1 ст. 81 ПК України, а саме, у зв'язку із тим, що наказ про проведення фактичної перевірки № 6081 не містить посилання на підставу для призначення та проведення фактичної перевірки, а саме не зазначено, яка саме інформація стала підставою для видачі наказу (номер реєстрації вхідної документації та стислий виклад змісту обставин, які свідчать про необхідність перевірки саме в порядку пп. 80.2.2., 80.2.5., 80.2.7., п. 80.2. ст. 80 ПК України тощо).

Представником відповідача подано відзив на позов та додаткові пояснення до відзиву з додатками, в яких останній вимоги позивача не визнає та вказує, що зазначений позов є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Позиція відповідача мотивована тим, що жодною нормою ПК України не передбачено такої вимоги до наказу на проведення фактичної перевірки, як, зазначення в його тексті конкретної (розширеної) підстави. Вказує, що достатнім є зазначення в тексті наказу підстави визначеної ПК України (у даному випадку підстава визначена пп. 80.2.2, 80.2.5, 80.2.7 п. 80.2 ст. 80 ПК України), а зі змісту оскаржуваного наказу можливо ідентифікувати передбачену законодавством фактичну підставу для призначення відповідної перевірки з огляду на існування в його тексті посилань на пункти ПК України.

Через канцелярію суду, представником позивача надано відповідь на відзив з додатками, в якій представник позивача вказує, що під поняттям «підстава» розуміється не нумераційне позначення підпункту ст. 80 ПК України, а обставини, які в цих підпунктах розкриваються та мають об'єктивно існувати. Іншими словами під «підставою» в п. 80.2. ст. 80, абз. 3 п. 81.1 ст. 81 ПК України слід розуміти не порядковий номер підпункту пункту статті, а безпосередні інформацію, відомості та інші обставини. Також, вказує, що супровідний лист з прокуратури та заява з доповідною запискою від 25.05.2018 р., які додані представником відповідача до додаткових письмових пояснень не доводять факту законності дій контролюючого органу та вже слугували підставою для прийняття іншого наказу про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_4 - № 4094 від 07.06.2018 р., який нею в судовому порядку не оскаржувався, а обставини які викладені в доповідній записці начальника управління податків і зборів з фізичних осіб ОСОБА_5 від 14.08.2018р., не відповідають дійсності. Інших допустимих доказів в розумінні ч. 2 ст. 74 КАС України, зокрема, доповідної записки керівника структурного підрозділу, в якій, відповідно до пп. 1.2.2., п. 1.2. Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затверджених наказом Державної фіскальної служби України від 31.07.2014 року № 22, викладено обґрунтовані пропозиції щодо необхідності призначення перевірки саме за пп. 80.2.2, 80.2.5., 80.2.7., п. 80.2. ст. 80 ПК України представником відповідача не надано. Також, представник позивача вказала, що науково-правовий висновок Національного юридичного університету імені ОСОБА_6 є належним, допустимим та достовірним доказом в розумінні КАС України.

Представником відповідача було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких висловлено позицію, що лист з прокуратури та додана до нього заява не є одноразовими документами, і хоч вказана інформація вже використовувалася, проте чинне законодавство не містить заборони повторно використати як підставу для призначення перевірки. Також, представник відповідача вказала на помилковість посилання позивача на приписи Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затверджених наказом Державної фіскальної служби України від 31.07.2014 року № 22, адже вони не є нормативно-правовими актами в розумінні КАС України, а той факт, що позивач в слові «підстава» розуміє «не нумераційне позначення підпункту п. 80.2. ст. 80 ПК України», а «обставини, які в цих підпунктах розкриваються» є додатковими вимогами, не передбаченими ПК України.

В судовому засіданні представник позивача надала письмові пояснення в яких вказала на відсутність у контролюючого органу повноважень на видання декількох послідовних наказів на проведення фактичних перевірок тієї ж самої особи з одних і тих самих підстав, з посиланням на відповідну судову практику, відсутність причинно-наслідкового зв'язку між заявою гр. ОСОБА_7, та оспорюваним наказом, а також на можливість врахування Методичних рекомендацій, відповідно до ч. 2 ст. 7 КАС України, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених в відзиві та запереченнях на відповідь на відзив.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, розглянувши долучені до справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Як встановлено під час розгляду справи, 17.08.2017 р. ГУ ДФС у Харківській області видало наказ № 6081 "Про проведення фактичної перевірки ФО-П ОСОБА_4 (податковий номер НОМЕР_1)" з 20.08.2018 року, тривалістю - у відповідності до вимог п. 82.3. ст. 82 ПК України з метою здійснення контролю за дотриманням норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових відносин з працівниками, за період з 01.01.2018 року по дату завершення перевірки (включно) (а.с.13).

У спірному наказі підставами для призначення перевірки зазначено приписи підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75, підпунктів 80.2.2., 80.2.5., 80.2.7., пункту 80.2 статті 80 ПК України.

20.08.2018 року посадових осіб ГУ ДФС у Харківській області представником позивача було недопущено до проведення фактичної перевірки, що підтверджується копією акту недопуску до перевірки № 5450/20-40-12-44-08/НОМЕР_1 (а.с. 14-15).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підстави для проведення фактичної перевірки визначені в пункті 80.2 статті 80 ПК України.

Так, відповідно до пп. 80.2.2, 80.2.5., та 80.2.7., п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка здійснюється у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

Отже, вирішальним задля прийняття наказу є фактична наявність та/або фактичне отримання контролюючим органом вказаної у цих нормах ПКУ інформації.

Згідно абзацу 3 п. 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, зокрема, - копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються, зокрема, підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом.

Порядок та особливості проведення фактичної перевірки визначені у статті 80 ПК України.

Так, згідно з пунктом 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з підстав передбачених цим пунктом.

З огляду на зміст вищенаведених правових норм, суд зауважує, що оцінка правомірності наказу про проведення фактичної перевірки, повинна надаватися з урахуванням достатності змісту наказу для висновків про фактичну підставу проведення відповідної перевірки.

Як вбачається з тексту копії наказу від 17.08.2018 № 6081, у ньому міститься лише посилання на пп. 80.2.2., 80.2.5. та 80.2.7. п. 80.2 ст. 80 ПК України, та не відображено яка саме інформація, що фактично наявна та/або фактично отримана контролюючим органом та відповідає вимогам пп. 80.2.2., 80.2.5. та 80.2.7. п. 80.2 ст. 80 ПК України, стала підставою для його прийняття.

Тобто, в оскаржуваному наказі відсутні будь-які посилання на наявність конкретної інформації, що відповідає приписам ПКУ, як підстави призначення перевірки, окрім звичайного посилання на норми, що регулюють питання про те, яка інформація може бути підставою для призначення перевірки. У зв'язку з цим, з оскаржуваного наказу неможливо ідентифікувати передбачену ПК України підставу для призначення фактичної перевірки позивача та чи дійсно в наявності була така інформація у розпорядженні контролюючого органу на час прийняття спірного наказу, і чи саме надана в судовому засіданні інформація слугувала такою підставою, що свідчить про невідповідність наказу № 6081 від 17.08.2018 року про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_4, вимогам абз. 3 п. 81.1 ст. 81 ПК України.

Зазначена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 18.05.2018 у справі № 813/3977/16.

Таке не зазначення контролюючим органом може слугувати приводом для зловживань, як-от: видання наказу на проведення перевірки з посиланням виключно на нумерацію норм ПКУ за відсутності у контролюючого органу інформації, або за наявності інформації, але такої, що не є підставою для призначення перевірки тощо, і на підставі такого наказу бути допущеним платником податків до перевірки та реалізувати такий незаконний наказ у спосіб її проведення.

Суд не приймає до уваги, посилання представника ГУ ДФС у Харківській області на те, що однією з передумов для призначення фактичної перевірки позивача відповідно до пп. 80.2.2. п. 80.2 ст. 80 ПК України стало отримання супровідного листа прокуратури Харківської області від 24.04.2018 № 04/5-73-18 з заявою гр. ОСОБА_7, оскільки про це не зазначено в оскаржуваному наказі в якості фактичної підстави для проведення означеної перевірки, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б пов'язували заяву гр. ОСОБА_7, з оскаржуваним наказом.

Також, дослідивши копію заяви, яка надійшла до відповідача від прокуратури Харківської області від 24.04.2018 № 04/5-73-18, суд зазначає про те, що зазначена заява не містить даних, що вимагаються приписами Закону України «Про звернення громадян», зокрема, адреса, підпис, прізвище, ім'я по батькові заявника, через що вказану заяву не можна ідентифікувати, як таку, що належить гр. ОСОБА_7 Крім того, наслідки такої невідповідності та наслідки надходження до відповідних органів анонімних заяв, передбачені та мають бути застосовані такими органами згідно з приписами Закону України «Про звернення громадян».

Більш того, відповідно до пп. 1.2.2., п. 1.2. Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затверджених наказом Державної фіскальної служби України від 31.07.2014 року № 22 зі змінами внесеними наказом від 23.06.2018 року № 398, при організації проведення документальної позапланової або фактичної перевірки обґрунтовані пропозиції щодо необхідності її проведення оформлюються доповідною запискою (висновком) за підписом керівника відповідного структурного підрозділу, який має інформацію, що може слугувати підставою для проведення документальної позапланової або фактичної перевірки відповідно до чинного законодавства.

Представником відповідача надано копію доповідної записки на ім'я начальника ГУ ДФС у Харківській області щодо розгляду заяви гр. ОСОБА_7, та пропозицією здійснити без попередження платника податків фактичну перевірку його діяльності за наявності підстав визначених пп. 80.2.3. п. 80.2. ст. 80 ПК України (а.с.54-55). За наслідками розгляду цієї доповідної записки керівником контролюючого органу було прийнято наказ про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_4, за № 4094 від 07.06.2018 року з підстав, передбачених саме п. 80.2.3. п. 80.2. ст. 80 ПК України (а.с. 88). З наведеного вбачається, що ГУ ДФС у Харківській області при прийнятті наказів про проведення фактичних перевірок позивача використано одну і ту ж інформацію, що не оспорюється відповідачем. Тобто, контролюючим органом повторно був виданий інший наказ та було призначено повторну фактичну перевірку позивача з тих самих підстав, що не передбачено приписами Податкового кодексу України.

Щодо твердження представника відповідача про те, що контролюючий орган не обмежений у кількості виданих наказів з однієї (одних) підстави, суд вважає за необхідне зазначити, що чинним законодавством закріплено правовий механізм, яким визначено алгоритм дій контролюючого органу у випадку недопуску до проведення фактичної перевірки призначеної за наслідками опрацювання отриманої інформації, серед яких, зокрема і застосування заходів податкового примусу. При цьому, контролюючий орган не уповноважений здійснювати спроби на проведення перевірки у вигляді повторного видання наказів.

Щодо посилання в наказі на пп. 80.2.5. п. 80.2. ст. 80 ПК України, то факт покладення на контролюючий орган функцій здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (виробництво і обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального) не поширюється на можливість проведення перевірки з інших підстав, визначених п. 80.2. ст. 80 ПК України.

З мотивів викладених вище, судом не приймається до уваги в якості доказу доповідна записка начальника управління податків і зборів з фізичних осіб ОСОБА_5 № 1398/20-40-13-14-07 від 14.08.2018р., з огляду на недоведеність з боку відповідача, що підставою для прийняття наказу була саме ця записка.

Крім того, суд не погоджується із твердженням відповідача про те, що обсяги виплаченої заробітної плати та низької кількості найманих працівників очевидно свідчить про можливі порушення позивачем вимог податкового законодавства, позаяк відповідач не надав до суду доказів того, в якій саме частині надані розрахунки сум є невірними і яким саме приписам законодавства вони не відповідають.

При цьому, суд вважає за необхідне вказати, що представником відповідача на підтвердження порушення позивачем трудового законодавства надано звітність позивача за формою № 1 ДФ за 1 квартал (а.с. 57-58) (перша чверть року: січень, лютий, березень), тоді як в тій же доповідній записці від 14.08.2018 року, йде мова про можливі порушення, які допущено в липні місяці (третій квартал).

Щодо надання оцінки науково-правовому висновку Національного юридичного університету імені ОСОБА_6, то суд погоджується з твердженням представника відповідача про те, що вказаний науково-правовий висновок не є висновком експерта у галузі права в розумінні ст. 112 КАС України, однак, не погоджується із тим, що вказаний доказ є неналежним, недостовірним та недопустимим, адже як вбачається з матеріалів справи та з самого висновку, він одержаний в порядку встановленому законом, містить відомості, які стосуються предмета спору, підписаний доктором юридичних наук, професором кафедри фінансового права, затверджений проректором з наукової роботи та скріплений гербовою печаткою університету, отже є офіційним документом а тому в суду відсутні сумніви щодо його достовірності. Водночас, зазначений висновок не може бути врахований під час розгляду цієї справи, позаяк суд не потребує додаткового тлумачення правових норм, котрі врегульовують спірні правовідносини.

Згідно з вимогами ст. 8 Конституції України та ст. 6 КАС України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від « 04» листопада 1950 року (далі - Конвенція), була ратифікована Законом України від « 17» липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 6 Конвенції установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В п. 30 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від « 19» квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» заява № 13942/88, встановлено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (ч. 1). У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (п.1, ч. 2).

У Рішенні Конституційного Суду України від « 14» грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Розв'язуючи спір по суті, суд може захистити право платника податку у разі проведення перевірки за відсутності для цього належних юридичних підстав та з порушенням правил, процедури, встановлених законом. Наявність негативних наслідків такої перевірки для можливості судового захисту законом не вимагається. Право на судовий захист пов'язане з самою протиправністю видання, зокрема, наказу на проведення такої перевірки за відсутності належним чином зафіксованих підстав для такої перевірки.

Відповідно до положень, закріплених ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч. 1 ст.); жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч. 2 ст. 90); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 90).

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про правомірність заявлених позовних вимог, а отже позов є таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат здійснюється на підставі статті 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 14, 22, 243, 246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1 61003, , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, 46, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправним та скасування наказу - задовольнити.

Скасувати наказ № 6081 Головного управління ДФС у Харківській області від 17 серпня 2018 року "Про проведення фактичної перевірки ФО-П ОСОБА_4 (податковий номер НОМЕР_1)".

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1 61003, , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) сплачену суму судового збору в розмірі 1762, 00 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, передбаченому п.п. 15.5. п. 15 ч. 1 Розділу VII Перехідних положень КАС України до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення .

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 04 грудня 2018 року.

Суддя Бадюков Ю.В.