Справа № 826/9756/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9756/18 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Імнем України

27 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Вівдиченко Т.Р.,

Ганечко О.М.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року, що прийнята у місті Києві, у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" до державного реєстратора прав на нерухоме майно Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Замфира Олега Миколайовича, Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, третя особа Санаторій "Красні Зорі" про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Замфира Олега Миколайовича №38279500 від 22.11.2017 про скасування запису права власності №13985918 від 25.03.2016 Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укпрофоздоровниця» щодо нерухомого майна - комплексу санаторія «Красні Зорі», розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Красних Зорь, 4/6, прийнятого на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (Суддя Волошин Є.В.) від 09.11.2017 по цивільній справі № 202/8993/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року провадження у справі закрито.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що даний спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

У судове засідання, призначене на 14:05 год. 27.11.2018 сторони не з'явилися. Представник позивача, адвокат ОСОБА_7 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що він представлятиме інтереси ТОВ «Тактичні системи» у судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду, що призначене на 27.11.2018 на 11:30 год.

Колегією суддів у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 27.11.2018 вирішено відмовити у задоволенні зазначеного клопотання, оскільки судове засідання у Північному апеляційному господарському суді призначене на інший час та у місті Києві, що не дає підстав для висновку про неможливість прибуття представника позивача у судове засідання Шостого апеляційного адміністративного суду.

Окрім того, на підтвердження повноважень адвоката ОСОБА_7 як представника ТОВ «Тактичні системи» у Північному апеляційному господарському суді надано лише договір про надання юридичних послуг, що укладений з АО «Бауман Кондратюк», проте визначених частиною четвертою статті 60 Господарського процесуального кодексу України ордеру або довіреності безпосередньо на ОСОБА_7 не долучено до клопотання. Таким чином, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що адвокат ОСОБА_7 дійсно уповноважений представляти ТОВ «Тактичні системи» у судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду.

Також варто зазначити, що неможливість прибуття до суду представника не перешкоджає прибуттю до суду іншого представника або безпосередньо керівника позивача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 22.11.2017 державним реєстратором прав на нерухоме майно Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Замфиром Олегом Миколайовичем, було скасовано право власності позивача щодо нерухомого майна - комплексу санаторія «Красні Зорі», розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Красних Зорь, 4/6, на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (Суддя Волошин Є.В.) від 09.11.2017 року по цивільній справі № 202/8993/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що суттю даного спору являється вирішення питання правомірності переходу права власності на нерухоме майно від позивача до третьої особи, що вказує на наявність спору про право, а тому він не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. У свою чергу, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої).

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС визначено, що суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Водночас помилковим є застосування статті 19 КАС та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб'єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб'єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта (суб'єктів), а останній (останні) відповідно зобов'язаний виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняте відповідачем оскаржуване рішення про державну реєстрацію стосувалось реєстрації прав іншої особи, а не позивача.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Визнання протиправним і скасування рішення оскаржуваного рішення є захистом прав позивача на земельну ділянку від їх порушення іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо того ж самого нерухомого майна.

Відповідачем у заяві про закриття провадження було зазначено, що наразі право власності на спірне майно (санаторій "Красні Зорі") зареєстровано за іншою особою, і позивачем оскаржується така реєстрація в судовому порядку (справа №815/1095/18).

Отже, ухвалюючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що спір у даній справі фактично є спором позивача та третіх осіб щодо права на спірне майно, яке підлягає державній реєстрації.

Наведений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 04 вересня 2018 року по справі № 823/2042/16.

Велика Палата у вказаному рішенні наголосила, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис.

Звертаючись до суду з позовом, та обґрунтовуючи належність даного спору до юрисдикції адміністративних судів позивач наполягав саме на істотному недотриманні позивачем процедури реєстрації - нездійснення перевірки достовірності судового рішення, що слугувало підставою для реєстрації, у тому числі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Проте, Велика Палала Верховного Суду у наведеній вище постанові, відійшла від своєї раніше викладеної позиції про те, що при визначенні юрисдикції спору мають враховуватися підстави звернення до суду з позовом, зокрема порушення процедури реєстрації.

Велика Палала Верховного Суду наголосила, що такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства.

У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, а у даному випадку переходу права власності на підставі рішення суду, обов'язково постають перед судом, який буде вирішувати спір.

Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб'єктного складу сторін спору.

Таким чином, вказані позивачем підстави звернення до суду у спорах зазначеної категорії не можуть бути причиною віднесення спору до тієї чи іншої юрисдикції.

Велика Палала Верховного Суду з метою забезпечення єдності та сталості судової практики у постанові від 04 вересня 2018 року по справі № 823/2042/16 сформувала досить чіткий та висновок про спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін.

Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим та з огляду на суб'єктний склад має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірно висновку про закриття провадження у даній справі у зв'язку із тим, що спір у даній справі є цивільно-правовим та має вирішуватися за правилами господарського судочинства.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 312, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Т.Р. Вівдиченко

Суддя О.М. Ганечко

Повний текст постанови складений 03.12.2018.