Справа № 817/1229/17
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1812/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Прокуратури Рівненської області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року, ухвалене суддею Комшелюк Т.О. у м. Рівне о 12:05, повний текст якого складений 31 серпня 2018 року, у справі № 817/1229/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Рівненської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

18 серпня 2017 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача - Прокуратури Рівненської області, у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Рівненської області №568 від 17.07.2017 «Про звільнення ОСОБА_1.», поновити на посаді заступника керівника Здолбунівської місцевої прокуратури Рівненської області, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог, покликаючись на ст.43 Конституції України, ч.2 ст.38 Кодексу законів про працю України, п.12 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ОСОБА_1 зазначає, що прокурором Рівненської області оскаржуваним наказом його незаконно звільнено із займаної посади на підставі заяви, написаної під примусом, яка в подальшому ним була відкликана.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури Рівненської області від 17 липня 2017 року №568 "Про звільнення ОСОБА_1." в повному обсязі.

Зобов'язано Прокуратуру Рівненської області поновити ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Здолбунівської місцевої прокуратури Рівненської області з 18 липня 2017 року.

Стягнуто з Прокуратури Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 липня 2017 року по 27 серпня 2018 року в сумі 270288,28 грн (з урахуванням податків та обов'язкових платежів).

Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 29167,80 грн (з урахуванням податків та обов'язкових платежів) звернено до негайного виконання.

Рішення мотивоване тим, що оскільки відповідачем належними та допустимими доказами не доведено факту подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням із зазначенням дати звільнення - 17 липня 2017 та дати підписання - 12 червня 2017 року, не спростовано твердження позивача про складання ним цієї заяви під психологічним тиском, задовго до дня звільнення та відсутність наміру припинити повноваження як на адміністративній посаді так і на посаді прокурора, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування спірного наказу відповідача про звільнення позивача та поновлення останнього як на посаді заступника керівника Здолбунівської місцевої прокуратури, так і на посаді прокурора в органах прокуратури.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивач скористався своїм правом на розірвання трудового договору, попередивши про це роботодавця заздалегідь, при цьому прокуратурою області у повній мірі виконано обов'язок як роботодавця щодо видачі наказу про звільнення позивача з посади та органів прокуратури за власним бажанням. Протягом двотижневого строку, встановленого ст.38 КЗпП України, позивач не був позбавлений можливості відкликати заяву про звільнення за власним бажанням, однак він нею не скористався. Також зазначає, що трудове законодавство не містить заборони щодо звільнення працівника за власним бажанням у період тимчасової непрацездатності. Дане обмеження стосується лише випадків розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ч.3 ст.40 КЗпП України). Вважає, що знаходження працівника на листку непрацездатності після написання заяви про звільнення за власним бажанням не звільняє його від обов'язку відкликання своєї заяви про звільнення саме у двотижневий термін.

Зокрема вказує, що судом першої інстанці при задоволенні позовних вимог серед іншого враховано, що подана позивачем заява про звільнення не містить поважних причин, з яких позивач мав намір звільнитись за власним бажанням, що на думку суду, свідчить про відсутність у позивача наміру звільнення. Проте, із показань свідка ОСОБА_2 слідує, що перед написанням заяви ОСОБА_1 звертався у відділ роботи з кадрами прокуратури області та повідомив про бажання звільнитись. Належних та допустимих доказів у розумінні статей 73,74 КАС України, які спростовують вказану обставину, позивачем не надано.

Крім того, відповідач зауважує, що на момент підписання спірного наказу заява про відкликання заяви про звільнення з органів прокуратури від ОСОБА_1 не надходила, тому були відсутні будь-які сумніви у волевиявленні позивача щодо звільнення за власним бажанням.

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Правовий порядок в Україні, за визначенням ст. 19 Конституції України, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час виникнення спору, далі - Закон №1697-VII).

Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена ст. 16 Закону №1697-VII є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, а також притягнення до дисциплінарної відповідальності.

В силу положень частини четвертої статті 16 Закону № 1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Відповідно до п.7 ч.1 ст. 11 Закону №1697-VII керівник регіональної прокуратури призначає на адміністративні посади та звільняє з адміністративних посад прокурорів у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Згідно з абз. 6 ч.1 ст. 41 Закону №1697-VII, звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 4 та 5 ч.1 ст. 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором, з адміністративної посади, передбаченої пунктами 9, 10, 12, 13 ч.1 ст. 39 цього Закону - керівником регіональної прокуратури, а з адміністративної посади, передбаченої пунктами 14 та 15 ч.1 ст. 39 цього Закону - керівником місцевої прокуратури з підстав, передбачених абзацом першим частини першої цієї статті.

За правилами пункту 7 частини 1 статті 50 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що призначення особи на посаду прокурора і звільнення прокурора із займаної посади може відбуватися виключно з підстав та у порядку, передбаченому Законом № 1697-VII, проте зважаючи на відсутність врегулювання вказаним Законом питання звільнення прокурорів за власним бажанням, застосуванню підлягають норми КЗпП України.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивачем подана заява до відповідача про звільнення з 17.07.2017 з адміністративної посади заступника керівника Здолбунівської місцевої прокуратури Рівненської області та з органів прокуратури за власним бажанням. Така заява датована 12.06.2017 ( т.1 а. с. 64).

Вказана заява про звільнення надійшла через відділ документального забезпечення до відділу кадрової роботи прокуратури Рівненської області 13.06.2017, що підтверджується записом №344 в книзі обліку вхідної кореспонденції за 2017 рік (т.1 а. с. 44-46).

12.06.2017 позивачем подана заява про надання невикористаної щорічної відпустки.

Наказом прокуратури Рівненської області №421 від 13.06.2017 позивачу надана відпустка з 14.06.2017 по 14.07.2017 включно (т.1 а. с 43).

17.07.2017 о 9:28 год засобами електронного зв»язку на електронну адресу відділу роботи з кадрами прокуратури області позивачем скерована заява про відкликання заяви про звільнення та заява про продовження терміну відпустки у зв»язку з перебуванням на лікарняному.

Наказом прокуратури Рівненської області №568 від 17.07.2017 позивача звільнено з 17.07.2017 з посади заступника керівника Здолбунівської місцевої прокуратури Рівненської області та з органів прокуратури України у зв»язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (т.1 а. с. 31).

ОСОБА_1, важаючи наказ прокурора Рівненської області №568 від 17.07.2017 «Про звільнення ОСОБА_1.» протиправним, покликаючись на обставину, що заява про звільнення з посади була написана ним під тиском, вказана заява не містила дати написання та дати звільнення, не відображає дійсного наміру позивача звільнитися за власним бажанням, а також вказуючи на вжиття заходів щодо відкликання такої заяви, звернувся до суду з вимогою про скасування наказу про його звільнення.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що до винесення оскаржуваного наказу позивач обіймав посаду заступника керівника Здолбунівської місцевої прокуратури Рівненської області.

За правилами статті 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Cтаттею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Отже, наведеними вище положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з'ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов'язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб'єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом від 11 липня 2018 року (справа № 821/761/17), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду.

Таким чином в межах спірних правовідносин дослідженню підлягають обставини дотримання відповідачем зазначених вимог трудового законодавства.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Судом встановлено, що у заяві позивача про звільнення з адміністративної посади та органів прокуратури міститься дата її написання - «12.06.2017» та дата звільнення «17.07.2017».

Водночас судом першої інстанції прийнято до уваги доводи позивача, що він цих дат не вказував, задовольнивши заявлене позивачем клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Так, ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 22 січня 2018 року задоволено клопотання представника позивача про призначення почеркознавчої експертизи у справі №817/1229/17, призначено по справі почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: «чи виконано рукописні написи «12.06.2017» та «17.07.2017» безпосередньо ОСОБА_1 у його заяві про звільнення з адміністративної посади заступника керівника Здолбунівської місцевої прокуратури Рівненської області та органів прокуратури України, датованій 12.06.2017, чи такі написи здійснені іншою особою?». Проведення експертизи доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (03057, м.Київ, вул.Смоленська, 6).

Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №4439/4440/18-32 від 25.04.2018 встановити, чи виконані рукописні цифрові записи «17.07.2017» та «12.06.2017», які містяться у заяві від 12.06.2017, складеній від імені ОСОБА_1 про звільнення з адміністративної посади заступника керівника Здолбунівської місцевої прокуратури Рівненської області та з органів прокуратури України, самим ОСОБА_1, або іншою особою, не виявилось можливим через простоту будови та відносно малий обсяг графічного матеріалу у цих досліджуваних цифрових записах (т.1 а.с. 158-164).

Крім того, судом враховано, що заява про звільнення не містить причин звільнення.

Щодо покликань скаржника на те, що заява ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення подана зі спливом двотижневого строку, передбаченого ст.38 КЗпП України, колегією суддів враховано доводи позивача, що заява про звільнення була написана позивачем без зазначення дати її написання та дати, з якої позивач має намір звільнитись.

Крім того, судом враховано, що в обґрунтування позовних вимог позивач вказує на обставину, що написання заяви про звільнення відбулось під психологічним тиском, тобто без наміру достроково припинити повноваження на адміністративній посаді та звільнення з органів прокуратури.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у період з 14.06.2017 по 14.07.2017 позивач знаходився у відпустці.

Оскільки заява про звільнення не містила дати її написання та дати звільнення, тобто не відображала дійсного наміру позивача звільнитися за власним бажанням, підстав для подання у двотижневий строк заяви про відкликання заяви про звільнення у позивача не було.

Також судом встановлено, що дату звільнення з 17.07.2017 позивач дізнався лише 14.07.2017, звернувшись із заявою про продовження відпустки у зв»язку із тимчасовою непрацездатністю.

Разом з тим, позивачем не доведено факту, що заява про відкликання заяви про звільнення подана саме 14.07.2017. Ці обставини також не підтверджено показаннями свідків, наданих у суді першої інстанції.

При цьому судом встановлено, що така заява була подана позивачем засобами електронного зв'язку на електронну адресу відділу роботи з кадрами прокуратури області о 09:28 одночасно із заявою про продовження відпустки у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Також заява аналогічного змісту надійшла на адресу прокуратури області поштовим зв'язком (через відділення «Нової Пошти») 17.07.2017 о 12:30.

Надаючи правову оцінку правомірності винесення оскаржуваного наказу, колегією суддів враховано, що станом на 17.07.2017 на посаду, яку обіймав позивач, інша особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації запрошена не була. відповідач Відтак надходження заяви позивача про відкликання заяви про звільнення слугувало передумовою для скасування відповідачем оскаржуваного наказу, винесеного передчасно.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів скаржника про те, що підписання наказу №568 від 17.07.2017 до отримання заяви ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення є обставиною, що вказує на правомірність оскаржуваного наказу.

Приймаючи рішення про звільнення позивача за власним бажанням, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Враховуючи те, що відповідач належними та допустимими доказами не довів факт подання позивачем 12 червня 2017 року заяви про звільнення за власним бажанням, не спростував твердження ОСОБА_1 про складання ним цієї заяви задовго до дня звільнення та відсутність наміру достроково припинити повноваження на адміністративній посаді, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді заступника керівника Здолбунівської місцевої прокуратури Рівненської області - на посаді, з якої його протиправно звільнено, з 18 липня 2017 року - з дня, наступного за днем звільнення.

Водночас відповідно до ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток визначається за правилами, визначеними "Порядком обчислення середньої заробітної плати", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Так, відповідно до п. 5 розділу ІV цього Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки Прокуратури Рівненської області №18-3/4вих-17 від 01.09.2017, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 972,26 грн (т.1 а.с.57).

Таким чином, втрачений заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.07.2017 по 27.08.2018 (на дату ухвалення судового рішення судом першої інстанції) становить 270288,28 грн (972,26 грн * 278 - кількість робочих днів, що охоплюється періодом вимушеного прогулу).

Наведена сума, яка підлягає сплаті на користь позивача, визначена з урахуванням всіх обов»язкових платежів та зборів, які підлягають вирахуванню із його заробітку роботодавцем.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем порушено визначену законом процедуру вивільнення працівника, у зв'язку з чим позивача звільнено без законної підстави, що відповідно до статті 235 КЗпП України є підставою для його поновлення на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого розраховано судом першої інстанції правильно та перевірено апеляційним судом.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Рівненської області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року у справі №817/1229/17 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. О. Большакова
В. Я. Макарик
Постанова складена в повному обсязі 03.12.2018.