Справа № 810/3049/18
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2018-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2018 року № 810/3049/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д., розглянувши в місті Києві у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (09800, АДРЕСА_1)з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (код за ЄДРПОУ - 39393260, адреса - 03680, місто Київ, вулиця Народного Ополчення, будинок 5-А) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 01.03.2018 №25410-50, №25411-50 та №25412-50.

В обґрунтування позовних вимог зазначив про неправильний розрахунок розміру податкового зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за базовий період 2017 рік, оскільки відповідачем застосовані більші ставки податку, ніж встановлені рішенням Тетіївської міської ради.

Відтак вважає, що оспорювані податкові повідомлення-рішення є протиправними та просить суд їх скасувати.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.06.2018 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач позов не визнав, 16.07.2018 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у його задоволенні з підстав, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірним, винесені з урахуванням норм чинного законодавства. Зазначив, що при розрахунку податкових зобов'язань зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, використовував ставки податку, встановлені рішенням Тетіївської міської ради для об'єктів житлової та нежитлової нерухомості.

25 липня 2018 року та 14.08.2018 надійшли клопотання від позивача та відповідача, відповідно, про розгляд адміністративної справи у порядку письмового провадження.

Частиною дев'ятою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність потреби у заслуховуванні свідків чи експерта та визначених у статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, суд вирішив розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач зареєстрований та проживає у будинку АДРЕСА_2

Згідно інформації, що міститься у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 у 2017 році на праві власності належали:

- нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_3 загальною площею 329,1 м2;

- нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_4, загальною площею 229,9 м2;

- домоволодіння за адресою АДРЕСА_5 загальною площею 171,5 м2.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1. статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Отже, позивач є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розумінні пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України за податковий періоді - 2017 рік.

1 березня 2018 року Головним управлінням ДФС у Київській області, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, винесені податкові повідомлення-рішення форми "Ф":

- №25410-50, яким позивачеві визначено суму податкового зобов'язання за 2017 рік у розмірі 15 796,80 грн. за платежем: «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичною особою, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості, код платежу 18010300»;

- №25411-50, яким позивачеві визначено суму податкового зобов'язання за 2017 рік у розмірі 11035,20 грн за платежем: «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичною особою, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості, код платежу 18010300»;

- №25412-50, яким позивачеві визначено суму податкового зобов'язання за 2017 рік у розмірі 329,60 грн за платежем: «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичною особою, які є власниками об'єктів житлової нерухомості, код платежу 18010200».

Рішенням Тетіївської міської ради від 14.01.2015 № 912 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» затверджені розміри ставок та пільг по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (надалі -Рішення № 912).

Так, згідно з пунктом 1.1 Додатку №1 до Рішення № 912, органом місцевого самоврядування встановлено ставку податку для об'єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з пунктом 1.2 Додатку №1 до Рішення № 912, органом місцевого самоврядування встановлено ставку податку для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 1 відсотка на 2015 рік (підпункт 1.2.1) та 2 відсотка з 2016 року (підпункт 1.2.2) мінімальної заробітної плати.

Рішенням Тетіївської міської ради № 264 від 25.01.2017 «Про внесення змін до додатку № 1 до рішення 65 сесії міської ради від 14.01.2015 року №912 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» (надалі - Рішення № 264) пункт 1.2. Додатку №1 до Рішення № 912 викладено в редакції, за якою з 01.01.2017 ставка податку для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлено у розмірі 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати.

Рішенням Тетіївської міської ради № 383 від 22.09. 2017 «Про внесення змін до додатку № 1 до рішення 65 сесії міської ради від 14.01.2015 року №912 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» (надалі - Рішення № 383) Рішення № 264 скасовано.

Крім того, пункти 1.1 та 1.2 Додатку №1 до Рішення № 912 викладені в редакції, за якою ставка податку для об'єктів житлової нерухомості встановлена у розмірі 0,2 відсотка, а об'єктів нежитлової нерухомості, з 01.01.2018, у розмірі 0,3 відсотка розміру мінімальної заробітної плати.

Станом на 01.01.2017, Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата установлена у розмірі 3200,00 грн.

Судом встановлено, що для розрахунку податкових зобов'язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позивачеві, як власнику об'єктів нежитлової нерухомості, контролюючим органом застосовано ставку податку у розмірі 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2017 року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Так, позивачеві, як власнику нежитлового приміщення площею 329,1 м2 (адреса АДРЕСА_5), сума податкового зобов'язання згідно податкового повідомлення - рішення №25410-50 від 01.03.18 визначена у розмірі: 329,1м2 х (3200,00 грн. х 1,5 %) = 15 796,80 грн.

Як власнику нежитлового приміщення площею 229,9 м2 (адреса АДРЕСА_4), сума податкового зобов'язання згідно податкового повідомлення - рішення №25411-50 від 01.03.18 визначена у розмірі 229,9м2 х (3200,00 грн. х 1,5 %) = 11035,20 грн.

Водночас, для розрахунку податкових зобов'язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позивачеві, як власнику об'єктів житлової нерухомості, контролюючим органом застосовано ставку податку у розмірі 0,2 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2017 року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Так, позивачеві, як власнику домоволодіння площею 171,5 м2 (адреса АДРЕСА_1), сума податкового зобов'язання згідно податкового повідомлення - рішення №25412-50 від 01.03.18 визначена, з урахуванням пільги 120 м2, у розмірі: ( 171,5м2 - 120 м2) х (3200,00 грн. х 0,2 %) = 329,6 грн.

Сторонами не заперечується факт належності позивачеві об'єктів житлової та нежитлової нерухомості та їх загальна площа, як база оподаткування.

Спір між сторонами виник внаслідок твердження позивача про неправомірне застосування відповідачем ставки податку, що встановлена Рішенням № 264, оскільки таке рішення прийнято з порушенням місцевим органом самоврядування положень підпункту 12.3.4 пункту 12.3 Податкового кодексу України. Відтак, з урахуванням приписів статті 3 Бюджетного кодексу України, має правозастосування лише з базового податкового (звітного) періоду - 2018 року.

Крім того вважає, що в силу положень частини третьої Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» для розрахунку його податкових зобов'язань за звітний період 2017 рік контролюючий орган мав застосовувати ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з коефіцієнтом 0,5 до встановлених раніше ставок.

Тому, не погоджуючись із розмірами застосованих відповідачем ставок податку і, відповідно, прийнятими рішеннями, 04.04.2018 позивач їх оскаржив в адміністративному порядку, звернувшись до Державної фіскальної служби України.

За результатами розгляду скарги позивача, 29.05.2018 Державна фіскальна служба України прийняла рішення про залишення її без задоволення, а оскаржуваних повідомлень - рішень без змін.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Відповідно до пункту 15.1 статті 15 Податкового кодексу України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладений обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Статтею 266 Податкового кодексу України врегульовані питання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1. статті 266 Податкового кодексу України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 263 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктом 266.6.1. пункту 266.6.1 статті 266 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року. Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (підпункт 266.7.2. пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України).

Судом встановлено, що у податковий (звітний) період - 2017 рік позивач був власником об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, а відтак, є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Тому, контролюючим органом 01.03.2018, тобто до 1 липня 2018 року, як того вимагає податкове законодавство, прийняті оскаржувані повідомлення - рішення і вручені позивачеві. При обчисленні суми податку для об'єктів нежитлової нерухомості контролюючим органом застосовувалась ставка 1,5 відсотки, встановлена Рішенням №264 (прийняте 25.01.2017), а для житлової нерухомості - 0,2 відсотки, встановлена Рішенням № 383 (прийняте 22.09.2017).

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Водночас, приписами частини четвертої Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» установлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Частиною третьою Прикінцевих та перехідних положень вказаного закону установлено, що з 1 січня 2017 року до прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік відповідно до цього Закону, встановлені таким органом місцевого самоврядування ставки єдиного податку для платників першої групи, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та збору за місця для паркування транспортних засобів застосовуються з коефіцієнтом 0,5.

Таким чином, ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, установлені рішенням місцевого самоврядування у 2017 році, мають правозастосування для обчислення податку за звітний період - 2017 рік без часових обмежень, визначених підпунктом 12.3.4 пункту 12.35 статті 12 Податкового кодексу України.

Умовою же застосування з коефіцієнтом 0,5 раніше встановлених ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є відсутність в 2017 році прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік.

При цьому, за переконанням суду, умовою правозастосування для обчислення суми податку раніше встановлених ставок, є їх чинність та дія на дату, коли таке обчислення здійснюється контролюючим органом.

Водночас, факт прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік унеможливлює застосування раніше встановлених ставок податку.

Як вбачається із матеріалів справи, Рішенням № 912 (прийнятого 14.01.2015) в редакції, що діяла до 25 січня 2017 року, органом місцевого самоврядування встановлено ставку податку для об'єктів житлової нерухомості у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати. Ставку податку для об'єктів нежитлової нерухомості на 2015 рік встановлено у розмірі 1 відсотка, а з 2016 року у розмірі 2 відсотка.

Згідно з Рішенням № 264, прийнятого 25.01.2017, положення Рішення № 912 зазнали змін в частині розміру ставки податку для об'єктів нежитлової нерухомості та базового податкового (звітного) періоду на який вона застосується.

Так, згідно з Рішенням № 912, в редакції Рішення № 264, органом місцевого самоврядування з 25.01.2017 встановлено ставку податку для об'єктів нежитлової нерухомості у розмірі 1,5 відсотка, починаючи з 01.01.2017. Ставка податку для об'єктів житлової нерухомості залишилась незмінною - 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно з Рішенням № 383, прийнятого 22.09.2017, Рішення № 264 скасовано, а положення Рішення № 912 щодо ставок податку на об'єкти нерухомості, викладені в новій редакції.

При цьому під час розгляду справи судом встановлено, що Рішення № 383, що надане позивачем (а.с.52) є відмінним від Рішення № 383, що було використане та наявне у відповідача (а.с. 37). З метою забезпечення повного та об'єктивного розгляду справи, судом було здійснено пошук даного рішення на офіційному сайті Тетіївської міської ради Київської області та встановлено, що застосуванню підлягає рішення № 383, що надане позивачем (а.с. 52).

Так, згідно з Рішенням № 912, в редакції Рішення № 383, Тетіївською міською радою 22.09.2017 встановлено ставку податку для об'єктів нежитлової нерухомості у розмірі 0,3 відсотка, починаючи з 01.01.2018. Для об'єктів житлової нерухомості у розмірі 0,2 відсотка розміру мінімальної заробітної плати без зазначення дати застосування.

Дана редакція Рішення № 912 є чинною на дату розгляду спору по суті.

Таким чином, суд констатує, що станом на дату прийняття оскаржуваних рішень, органом місцевого самоврядування на базовий податковий (звітний) період - 2017 рік встановлена ставка податку для об'єктів житлової нерухомості у розмірі 0,2 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Ставка податку для об'єктів нежитлової нерухомості за базовий податковий (звітний) період - 2017 рік взагалі не встановлена, а дія раніше затверджених ставок, в тому числі, на 2015, 2016 та 2017 роки, - скасовано.

Також, прийняття органом місцевого самоврядування Рішення № 264 унеможливлює застосування до спірних відносин ставок податку для об'єктів нежитлової нерухомості, які діяли раніше, як то зазначено частиною третьою Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році».

Таким чином, перевіряючи правильність визначення податком органом податкових зобов'язань зі сплати податку на нерухоме майно позивача, відмінне від земельної ділянки, за базовий податковий (звітний) період - 2017 рік, суд застосовує ставку податку для об'єктів житлової нерухомості у розмірі 0,2 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2017 року, за 1 квадратний метр бази оподаткування та вважає ставку податку для об'єктів нежитлової нерухомості невстановленою.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачеві, як власнику домоволодіння - об'єкта житлової нерухомості площею 171,5 м2 (адреса: АДРЕСА_1), сума податкового зобов'язання згідно податкового повідомлення - рішення №25412-50 від 01.03.2018 визначена, з урахуванням пільги 120 м2, у розмірі: (171,5м2 - 120 м2) х (3200,00 грн. х 0,2 %) = 329,6 грн.

Тобто із застосуванням ставки податку, встановленої Тетіївською міською радою на 2017 рік згідно діючої, на дату прийняття оскаржуваного рішення, редакції Рішення № 912.

Відтак, твердження позивача про протиправність цього рішення, є безпідставними, а тому воно не підлягає скасуванню.

Стосовно податкових повідомлень - рішень від 01.03.2018 за №25410-50 та за №25411-50, якими визначені податкові зобов'язання позивачеві, як власнику об'єктів житлової нерухомості, суд констатує відсутність, на дату прийняття цих рішень, встановленої Тетіївською міською радою ставки податку на базовий податковий (звітний) період - 2017 рік та неможливість застосування ставок податку, що діяли у попередніх базових (податкових) періодах, оскільки орган місцевого самоврядування скасував всі власні рішення.

Таким чином, орган місцевого самоврядування не прийняв жодного рішення щодо встановлення ставок податку для об'єктів нежитлової нерухомості.

В силу положень підпункту 12.3.5. пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Оскільки, положеннями підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України встановлена лише максимальна ставка податку, а відтак, його значення може варіюватися від нуля до півтора відсотка, суд при розрахунках застосовує мінімальну ставку податку у розмірі нуль відсотків.

Відтак, сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що підлягає сплаті позивачем - власником об'єктів нежилої нерухомості, за базовий податковий (звітний) період - 2017 рік дорівнює нулю.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що при визначенні податкових зобов'язань відповідачем безпідставно застосовано ставку податку на рівні 1,5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2017 року, за 1 квадратний метр бази оподаткування, а отже спірні податкові повідомлення - рішення від 01.03.2018 за №25410-50 та за №25411-50 є неправомірними та такими, що підлягають скасуванню.

Крім зазначеного, при вирішені даного спору суд приймає до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, викладену в рішеннях від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» та від 07.07.2011 у справі «Серков проти України».

В обох справах Європейський Суд дійшов висновку про порушення прав заявників, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості закону» і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Відповідно, на думку Європейського Суду, відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства, яка призводила до його суперечливого тлумачення, порушує вимоги Конвенції щодо «якості закону».

Судом також враховано позицію Європейського суду у справі YvonnevanDuyn v. Home Office (Case 41/74 vanDuyn v. Home Office) відповідно до якого принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при внесенні змін до порядку оподаткування (принцип стабільності податкового законодавства), то вона зобов'язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено принцип законності, який вимагає, щоб органи державної влади та їх посадові особи діяли тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідач як суб'єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б повністю спростували доводи позивача, не надав та при прийнятті оскаржуваних рішень застосував помилково приписи положень, які не були чинними з огляду на їх скасування відповідним органом місцевого самоврядування.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим частково та підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, яка регулює питання розподілу судових витрат, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем за подання адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією 13.06.2018. Доказів понесення інших судових витрат суду не надано.

Виходячи з того, що частка задоволених позовних вимог в даній справі становить 98,79 відсотка (26 832,00 (15 796,8+11035,2) грн. з 27161,6 (329,6+15 796,8+11035,2) грн.), позивач має сплатити судові витрати в сумі 8 грн. 53 коп., а решта судових витрат в сумі 696, 27 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 01.03.2018 форми «Ф»№25410-50.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 01.03.2018 форми «Ф» №25411-50.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, адреса - 09800, АДРЕСА_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (код за ЄДРПОУ - 39393260, адреса - 03680, місто Київ, вулиця Народного Ополчення, будинок 5-А) судовий збір у розмірі 696 (шістсот дев'яносто шість) грн. 27 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складення повного рішення суду - 23.08.2018.

Суддя Панченко Н.Д.