Справа № 679/1344/18
Суддя: Базарник Б. І.
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/679/124/2018
Справа № 679/1344/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2018 року м. Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі:

судді Базарника Б.І.,

секретар судового засідання: Ясенчук С.Ю.,

за участі позивача ОСОБА_1,

справа № 679/1344/2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Нетішин в порядку спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції роти №2 батальйону УПП у Рівненській області Солоняка Романа Васильовича, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним адміністративним позовом в обґрунтування якого посилається на те, що 23.09.2018 року близько 21 год. 20 хв. рухався на автомобілі «DАСІА LOGAN», д.н.з. НОМЕР_2 зі швидкістю 60-65 км/год. трасою Київ -Чоп поблизу м.Рівне, де його було зупинено працівником патрульної поліції Солоняком Р.В., який склав постанову про адміністративне правопорушення серії ВР №060092 згідно якої автомобіль позивача рухався з номерним знаком, що не підсвічується у темну пору, а також накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 гривень за вчинення адміністартвиного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі за ч.6 ст.121 КУпаП.

Позивач вважає, що номерний знак його автомобіля освітлювався належним чином, а тому в його діях відсутні ознаки адміністративного правопорушення. Крім того, на думку позивача, оскаржувану постанову складено з порушенням вимог законодавства, а саме ст.258 КУпАП: працівник поліції не дав йому змоги ознайомитися з відеофіксацією правопорушення, яке як стверджував сам працівник поліції він зафіксував за допомогою відеоприладів, що на переконання позивача позбавило його права на ознайомлення зі всіма матеріалами справами, і дає право сумніватися що дане правопорушення було зафіксовано в автоматичному режимі, а тому складання постанови без протоколу на думку ОСОБА_1 є незаконним. Крім того, в порушення ч.3 ст.258 КУпАП постанова була розглянута на місці, а не за місцем скоєного правопорушення без розгляду адміністративної справи.

Позивач вважає, що такі дії відповідача є протиправними та необґрунтованими, а постанова останнього про накладення адміністративного стягнення є незаконною та підлягає скасуванню з підстав, наведених у позовній заяві, оскільки в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення.

На підставі вищенаведеного, ОСОБА_1 просить суд скасувати постанову серії ВР №060092 від 23.09.2018 року про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 170 гривень по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, яку винесену інспектором патрульної поліції роти №2 батальйону УПП у Рівненській області Солоняком Р.В., та закрити провадження у справі.

Ухвалою суду від 05.10.2018 року відкрито провадження у даній справі та ухвалено здійснювати судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження у відповідності з приписами ст.12 та глави 10 КАС України.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задоволити, а також додав, що після зупинки його автомобіля інспектор поліції оглянув його документи на камеру, після чого пішов до службового автомобіля та без будь-яких пояснень виніс оскаржувану постанову.

Відповідач інспектор патрульної поліції роти №2 батальйону УПП у Рівненській області Солоняк Р.В., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, відзив або заперечення на позов ОСОБА_1 не подавав.

Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача відповідно ч.1 ст.205 КАС України.

Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши докази, на яких матеріали справи та наявні докази, здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд встановив наступні обставини справи та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що постановою серії ВР №060092 від 23.09.2018 року в справі про адміністративне правопорушення, винесеною щодо позивача інспектором патрульної поліції роти №2 батальйону УПП у Рівненській області Солоняком Р.В., до адміністративної відповідальності за ч.6 ст.121 КУпАП притягнуто ОСОБА_1 та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. за те, що останній 23.09.2018 року близько 21 год. 20 хв. рухався на трасі Київ -Чоп поблизу м.Рівне на автомобілі «DАСІА LOGAN», номерний знак якого д.н.з. НОМЕР_2 не підсвічується у темну пору.

Як вбачається з адміністративного позову, ОСОБА_1 категорично заперечує факт вчинення ним зазначеного вище правопорушення, вказуючи на відсутність належних доказів у підтвердження його вини.

Крім того, в судовому засіданні оглянуто відеозапис, наданий позивачем як доказ його невинуватості, з якого вбачається, що задня підсвітка номерного знаку на автомобілі позивача справна та працює, проте працівник поліції не реагує на заяву позивача та прямує до службового автомобіля в якому зачиняється.

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових чи службових осіб.

Згідно ст.62 Конституції України вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Практика Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 08.02.2001 року у справі «Берктай проти Туреччини», рішення від 07.11.2002 року у справі «Лавенте проти Латвії» показує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумпцій.

Стаття 129 Конституції України передбачає, що однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов'язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У справі «Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов'язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п.4.1).

В рекомендації №R (91) 1 Комітету Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов'язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

З урахуванням наведеного, при вирішенні даної справи суд виходить з принципу презумпції невинуватості особи, яка притягається відповідальності.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст.283, 284 КУпАП, зокрема потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи встановлених останнім доводів.

Разом з тим, відповідачем не з'ясовано всіх обставин відповідно до вимог ст.280 КУпАП, не подано до суду доказів, які підтверджують наявність складу правопорушення та спростовують пояснення позивача, які б дозволили вказати на достовірність того, що позивачем дійсно скоєне зазначене правопорушення, а тому спростувати пояснення позивача немає можливості, і будь-які сумніви з приводу наявності вини водія транспортного засобу трактуються на користь водія.

Наявна у справі постанова не дає підстав для висновку про скоєння позивачем правопорушення, передбаченого ч.6 ст.122 КУпАП.

Тому суд зазначає, що відповідач як суб'єкт владних повноважень, використовуючи свої повноваження, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення та спростували свідчення позивача, однак такі докази в матеріалах справи відсутні.

Крім того, відповідач в судове засідання не з'явився та не надав суду будь-яких доказів вчинення позивачем правопорушення, та пояснень з приводу підстав та мотивів притягнення останнього до адміністративної відповідальності.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч.2 ст.77 КАС України покладається на відповідача.

Таким чином, оскільки позивач заперечує скоєння правопорушення, а доказів вини позивача у правопорушенні, передбаченому ч.6 ст.121 КУпАП відповідачем не надано, суд приходить до висновку про недоведеність наявності в діях позивача складу даного адміністративного правопорушення.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що зі змісту ст.258 КУпАП вбачається, що протокол не складається в разі вчинення адміністративних правопорушень, в тому числі, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення. У цих випадках, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

З системного аналізу вказаних норм видно, що протокол не складається у випадку вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

Відповідно до ч.1 та ч.2 розділу ІІІ Інструкцї з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, частиною другою статті 126 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст.252 КУпАП орган (посадова особа), яка розглядає справу про адміністративне правопорушення, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року №5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, на яке також послався позивач у своєму позові, дано офіційне тлумачення положенню ч.1 КУпАП, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення». У аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Проте, з 08 серпня 2015 року (тобто після ухвалення Конституційним Судом України вказаного вище Рішення) набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» № 596-VІІІ від 14.07.2015 року, яким внесені зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення. Цими змінами законодавець наділив органи Національної поліції правом розглядати справи про адміністративні правопорушення, у тому числі, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв (ст.222 КУпАП). Справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, розглядаються за місцем оброблення та обліку таких правопорушень (ст.276 КУпАП). Наведеним вище Законом України № 596-VІІІ від 14.07.2015 року внесені зміни і до КУпАП, в якій визначені випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається.

Так, законодавець звільнив Національну поліцію від обов'язку по складанню протоколу у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до її компетенції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. При цьому, уповноважені органи (посадові особи) отримали право на місці вчинення правопорушення виносити постанову у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Слід також зазначити, що Законом №596-УІІІ від 14.07.2015 року законодавець відніс розгляд справ про скоєння правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху до скороченого провадження.

Аналізуючи наведені вище норми у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що працівники органів і підрозділів Національної поліції з 08 серпня 2015 року наділені Законом № 596-VІІІ від 14.07.2015 року правом розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, у тому числі, на місці вчинення правопорушення. Зазначений Закон не визнаний неконституційним, а відтак, є обов'язковим до виконання, як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили.

Таким чином доводи позивача про незаконність винесення постанови з причин не складення протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, є безпідставними.

Статтею 286 КАС України передбачені особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що постанова серії №060092 від 23.09.2018 року про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 170 гривень на ОСОБА_1 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, яку винесену інспектором патрульної поліції роти №2 батальйону УПП у Рівненській області Солоняком Р.В., підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

На підставі ст.ст.122, 213, 222, 254, 258, 288 КУпАП, та керуючись ст.ст.1, 2, 9, 72, 77-78, 90, 99, 139, 241-246, 286 КАС України, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції роти №2 батальйону УПП у Рівненській області Солоняка Романа Васильовича, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити повністю.

Скасувати постанову серії №060092 від 23.09.2018 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену відносно ОСОБА_1 за ч.6 ст.121 КУпАП, а провадження у справі - закрити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи №679/1344/2018:

Позивач: ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_3);

Відповідач: інспектор патрульної поліції роти №2 батальйону УПП у Рівненській області Солоняк Роман Васильович (адреса місцезнаходження: 33028, м.Рівне, вул.Степана Бандери, 14а).

Повний текст судового рішення складено 23.11.2018.

Суддя Б.І. Базарник