Справа № 826/1089/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1089/18 Суддя (судді) першої інстанції: Смолій І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, рішення про опис майна у податкову заставу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просив визнати противоправною та скасувати податкову вимогу від 24 жовтня 2017 року №88293-17 та рішення про опис майна у податкову заставу №88293-17 від 24.10.2017.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2018 року в задоволенні даного адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з'явився. Про причини своєї неявки суд не повідомив.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін.

Згідно ч. 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 травня 2016 року між позивачем та ПАТ «Правекс-Банк» було укладено угоду про прощення частини боргу за кредитним договором №556-032/07Р від 22 жовтня 2007 року. За вказаним договором прощенню підлягала частина суми основної заборгованості за кредитом у розмірі 507 828,49 грн.

За результатами отриманих у 2016 році доходів, 19 квітня 2017 року позивачем подана податкова декларація про доходи за 2016 рік. В декларації відображено ПДФО на суму 91 347,12 грн. та військовий збір на суму 7 612,26 грн. Також відображено суму податкової знижки, на яку зменшуються податкові зобов'язання - 33 547,46 грн. Таким чином, позивачем було задекларовано до сплати суму ПДФО 57 799,66 грн. та військовий збір - 7 612,26 грн.

30 червня 2017 року після перевірки контролюючим органом декларації, за проханням податкового інспектора, позивачем було подана уточнююча декларація. Нею уточнено до сплати ПДФО на суму 57 861,66 грн. та військовий збір 7 617,42 грн.

За результатами перевірки декларації зі сторони органів ДФС підтверджено податкове зобов'язання позивача на суму 57 776,21 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, разом із першою податковою декларацією позивачем було подано заяву про розстрочення платежів на підставі абзаців другого та третього п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 ПКУ.

06 червня 2017 року позивачем отримано листа від ГУ ДФС у м. Києві №/ш/26-15-13-04-14 від 26 травня 2017 року, в якому податковий орган зазначив, що правила п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 ПКУ, в частині розстрочення платежів за податковими зобов'язаннями застосовуються до суми податкового зобов'язання, яка задекларована за підсумками 2017 року та не може застосовуватись до податкових зобов'язань, задекларованих за підсумками 2016 року.

Крім того, ГУ ДФС у м. Києві, було прийнято рішення №88293-17 від 24 жовтня 2017 року про опис майна у податкову заставу ОСОБА_3.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при розрахунку загального річного доходу за результатами 2016 року платник податків не має права скористатися нормою щодо розстрочення податкових зобов'язань у порядку, встановленому п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Кодексу в редакції від 01 січня 2017 року. Натомість, при сплаті податкових зобов'язань, що виникли за результатом 2016 року, платник податку має право скористатися механізмом розстрочення та відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу, який встановлено статтею 100 Кодексу. Відповідно, за умови наявності боргу, на виконання вимог статті 89 Податкового Кодексу України ГУ ДФС у м. Києві правомірно було прийнято рішення №88293-17 про опис майна у податкову заставу.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як випливає з матеріалів справи, предмет спору, по суті, полягає в тому, чи мав право позивач скористатись механізмом розстрочення сплати податкових зобов'язань, що передбачений п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, та чи застосовується дана норма до податкових зобов'язань, що задекларовані в 2017 році за наслідками отримання доходу у 2016 році.

Згідно п. 22.1 статті 22 ПК України об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Згідно п.п.23.1, 23.2 статті 23 ПК України базою оподаткування визнаються конкретні вартісні, фізичні або інші характеристики певного об'єкта оподаткування.

База оподаткування - це фізичний, вартісний чи інший характерний вираз об'єкта оподаткування, до якого застосовується податкова ставка і який використовується для визначення розміру податкового зобов'язання.

База оподаткування і порядок її визначення встановлюються цим Кодексом для кожного податку окремо.

За змістом статті 14.1.56 та 54 ПК України вбачається, що доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами. Доходом з джерелом його походження з України є будь-який дохід, отриманий резидентом або нерезидентом, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України, її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Згідно статті 14.1.47 ПК України додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

З аналізу наведених положень ПК України можна зробити висновок, що до доходів взагалі та додаткових благ, зокрема, відносяться матеріальні та нематеріальні цінності, кошти та інші активи, які безпосередньо отримані платником податку та які збільшують загальний майновий стан цього платника і забезпечують приріст його активів у тій чи іншій формі.

Згідно п.п. 16.1.3, 16.1.4 п. 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до п. 179.7 статті 179 ПК України фізична особа зобов'язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену в поданій нею податковій декларації.

Порядок оподаткування податком на доходи фізичних осіб, зокрема, визначення кола платників податку, об'єкта та бази оподаткування, ставки податку, особливості нарахування (виплати) та оподаткування окремих видів доходів регламентується розділом IV Кодексу.

Підпунктом 162.1.1 п.162.1 статті 162 ПК України встановлено, що платником податку на доходи фізичних осіб є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Пунктом 164.1 статті 164 ПК України передбачено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Отже, при розрахунку податкових зобов'язань з податку платник податків використовує базу оподаткування і порядок її визначення, що діяв на момент нарахування (виплати, надання) доходів такому платнику податків.

Перелік доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено п. 164.2 статті 164 Кодексу, до якого, зокрема, відноситься п.п. «д» п.п. 164.2.17.

Так, згідно п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 Кодексу у редакції, що діяла у 2016 році, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий таким платником як додаткове благо (крім випадків, передбачених ст. 165 Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 %. однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов'язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов'язаний виконати всі обов'язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Таким чином, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається основна сума боргу (кредиту), анульованого (прощеного) за самостійним рішенням кредитора, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, що є об'єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. При цьому, у разі дотримання кредитором умов щодо повідомлення боржника про прощення (анулювання) боргу, визначених п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 Кодексу, такий боржник відображає суму зазначеного доходу у річній податковій декларації та самостійно сплачує податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, що і було зроблено в даному випадку позивачем.

Між тим, Законом України від 21 грудня 2016 року №1797 «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» внесено зміни до п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 Кодексу, які набрали чинності з 01 січня 2017 року.

Зазначеними змінами передбачено, що за кредитом, що отриманий на придбання житла (іпотечний кредит), платник податку має право на сплату суми податкового зобов'язання, нарахованої на суму боргу (кредиту та/або відсотків), прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності, протягом трьох років починаючи з року, в якому задекларовано суму такого податкового зобов'язання. Для розстрочення такої суми податкового зобов'язання платник податку разом із декларацією подає до контролюючого органу заяву у довільній формі, що містить фактичні дані про суму прощеного (анульованого) кредитором боргу (кредиту та/або відсотків), підтверджену відповідними документами кредитора, та коротке пояснення обставин, що призвели до виникнення необхідності здійснення розстрочення задекларованої суми податкового зобов'язання.

Суми розстрочених податкових зобов'язань розраховуються платником податку самостійно згідно з документами щодо суми прощеного (анульованого) кредитором боргу (кредиту та/або відсотків) та погашаються рівними частинами кожного календарного кварталу до 20 числа місяця, наступного за кожним календарним кварталом (до 20 квітня, до 20 липня, до 20 жовтня і до 20 грудня) починаючи з кварталу, що настає за тим кварталом, у якому до контролюючого органу подано заяву у довільній формі, що містить фактичні дані про суму прощеного (анульованого) кредитором боргу (кредиту та/або відсотків), підтверджену відповідними документами кредитора, та коротке пояснення обставин, що призвели до виникнення необхідності здійснення розстрочення задекларованої суми податкового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище, апелянт подав податкову декларацію 19 квітня 2017 року, якою задекларував податкові зобов'язання, які виникли за наслідками прощення в 2016 році частини кредиту на придбання житла. Разом із декларацією апелянтом подано заяву про розстрочення сплати податкових зобов'язань за механізмом, передбаченим п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 Податкового кодексу України.

При цьому, суд звертає увагу, що норма п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 Податкового кодексу була чинною на момент подачі вищевказаних декларації та заяви про розстрочення. Таким чином у апелянта існувало право на розстрочення сплати податкових зобов'язань за механізмом, передбаченим п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 Кодексу.

У своєму рішенні суд першої інстанції, спростовуючи позицію позивача, зробив висновок, що платник податку при розрахунку податкових зобов'язань використовує базу і порядок її визначення, що діяв на момент нарахування (виплати, надання) доходів такому платнику податків. А тому, на думку суду, позивач не може скористатись нормою п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 ПКУ (в редакції 2017 року), оскільки зобов'язання виникли у 2016 році.

Разом із тим, апелянт не оспорює базу і порядок визначення податкового зобов'язання. Навпаки, позивач самостійно визначив суму податкового зобов'язання, яку і задекларував.

Натомість, суть спору полягає в тому, чи має скаржник право на особливий механізм сплати податку, передбачений п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 ПКУ. При цьому, вказана норма дає право на розстрочення сплати податкового зобов'язання, що декларуються після набрання нею чинності, тобто після 01 січня 2017 року. В іншому випадку ця норма мала би певні застереження щодо кола осіб та дії у часі. Іншими словами, законодавець чітко б визначав, що вказана норма може застосовуватись лише до зобов'язань, що задекларовані за наслідками отримання доходів, починаючи лише з 2017 року.

Оскільки таких застережень норма не містить, то і у податкового органу, і у суду відсутні підстави вважати, що позивач не має права на розстрочення податкових зобов'язань за механізмом, передбаченим п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 ПКУ.

Вищезазначений висновок також можна зробити з огляду на загальний принцип дії закону у часі. Так, за загальним правилом закон діє з моменту набрання ним чинності. Як випливає із норм Закону України №1797 «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні», в ньому не міститься жодних застережень щодо дії норм у часі.

Таким чином, суд першої інстанції не вірно трактував норми матеріального права, що застосовуються до вказаних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування податкової вимоги від 24 жовтня 2017 року N988293-17 та рішення про опис майна у податкову заставу №88293-17 від 24 жовтня 2017 року нормативно та документально підтверджуються та, відповідно, підлягають задоволенню.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що при поданні позову ОСОБА_3 було сплачено судовий збір в сумі 704,8 грн згідно квитанції ПН4695 від 15 січня 2018 року, та при поданні апеляційної скарги - 2114,40 грн згідно платіжного доручення № 294132 від 27 червня 2018 року та платіжного доручення № 325413 від 27 липня 2018 року.

Таким чином, з огляду на задоволення позовних вимог, на користь позивача належить присудити здійснені ним витрати по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2018 року - скасувати та ухвалити нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, рішення про опис майна у податкову заставу - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкову вимогу від 24 жовтня 2017 року N988293-17 і рішення про опис майна у податкову заставу №88293-17 від 24 жовтня 2017 року.

Стягнути на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2819 (дві тисячі вісімсот дев'ятнадцять) грн 20 коп, що сплачений відповідно до квитанції ПН4695 від 15 січня 2018 року, платіжного доручення № 294132 від 27 червня 2018 року та платіжного доручення № 325413 від 27 липня 2018 року, за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.