Справа № 810/5344/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 листопада 2018 року

м. Київ

справа №810/5344/13-а

касаційне провадження №К/9901/4414/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 10.12.2013 (суддя Скрипка І.М.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 (головуючий суддя - Твердохліб В.А., судді: Троян Н.М., Костюк Л.О.) у справі № 810/5344/13-а за позовом Приватного підприємства «Еркер» до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Еркер» звернулось до адміністративного суду з позовом до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень від 24.04.2008 № 1205/000877232/0, від 03.07.2008 № 1785/000877232/1, від 12.09.2008 № 2038/000877232/2, від 24.04.2008 № 1206/000878232/0, від 03.07.2008 № 232/1, від 12.09.2008 № 232/2.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Так, Господарський суд Київської області постановою від 27.11.2008 позов задовольнив повністю.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 26.01.2010 постанову суду першої інстанції залишив без змін.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 21.08.2013 постанову Господарського суду Київської області від 27.11.2008 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2010 в частині скасування податкових повідомлень-рішень від 24.04.2008 № 1205/000877232/0, від 03.07.2008 № 1785/000877232/1, від 12.09.2008 № 2038/000877232/2 в частині визначення суми податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 5249334,50 грн. змінив та в цій частині справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині постанову Господарського суду Київської області від 27.11.2008 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2010 залишив без змін.

За наслідками нового розгляду Київський окружний адміністративний суд постановою від 10.12.2013 адміністративний позов задовольнив. Визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 24.04.2008 № 1205/000877232/0, від 03.07.2008 № 1785/000877232/1, від 12.09.2008 № 2038/000877232/2 в частині визначення суми податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 5249334,50 грн.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 03.06.2014 залишив постанову Київського окружного адміністративного суду від 10.12.2013 без змін.

Білоцерківська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Київській області звернулась до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського окружного адміністративного суду від 10.12.2013, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 та прийняти нове рішення, яким відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4, пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій).

При цьому зазначає, що Приватне підприємство «Еркер» безпідставно не відобразило в складі валового доходу в четвертому кварталі 2006 року суму безоплатно виконаних робіт/отриманих послуг у розмірі 10498670,00 грн. від Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна фірма «Астрабуд», яке ліквідовано у зв'язку із банкрутством без правонаступництва.

Крім того, звертає увагу на порушенні кримінальної справи щодо директора позивача ОСОБА_1 за фактом умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 212 Кримінального кодексу України.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Білоцерківською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Київській області проведено виїзну планову перевірку Приватного підприємства «Еркер» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2006 по 30.09.2007, результати якої оформлено актом від 14.04.2008 № 953/23-2-032/24881850/115.

За її наслідками контролюючий орган дійшов, зокрема, висновку про порушення позивачем вимог підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4, пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) внаслідок невідображення в складі валового доходу в четвертому кварталі 2006 року суми безоплатно виконаних робіт/отриманих послуг у розмірі 10498670,00 грн. від Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна фірма «Астрабуд», яке ліквідовано у зв'язку із банкрутством без правонаступництва.

На підставі зазначеного акта перевірки, за результатами адміністративного оскарження та з огляду на зазначене порушення органом доходів і зборів прийнято податкові повідомлення-рішення від 24.04.2008 № 1205/000877232/0, від 03.07.2008 № 1785/000877232/1, від 12.09.2008 № 2038/000877232/2, згідно з якими позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 2624667,25 грн. за основним платежем та 2264667,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Згідно з пунктом 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) валовий доход - це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Відповідно підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) валовий доход включає доходи з інших джерел, у тому числі, але не виключно, у вигляді сум безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному періоді, вартості товарів (робіт, послуг), безоплатно наданих платнику податку у звітному періоді, крім їх надання неприбутковим організаціям згідно з пунктом 7.11 статті 7 цього Закону та у межах таких операцій між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи, крім випадків, визначених у частині четвертій статті 3 Закону України «Про списання вартості несплачених обсягів природного газу».

Підпунктом 1.22.1 пункту 1.22 статті 1 цього Закону визначено, що безповоротна фінансова допомога - це: сума коштів, передана платнику податку згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами, які не передбачають відповідної компенсації чи повернення таких коштів (за винятком бюджетних дотацій і субсидій), або без укладання таких угод; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після її списання, якщо така безнадійна заборгованість була попередньо включена до складу валових витрат кредитора; сума заборгованості платника податку перед іншою юридичною чи фізичною особою, що залишилася нестягнутою після закінчення строку позовної давності; основна сума кредиту або депозиту, наданих платнику податку без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних); сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

У справі, що розглядається, судами з'ясовано, що 27.05.2005 між позивачем (замовником) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна фірма «Астрабуд» (підрядником) укладено договір № 27, за умовами якого Приватне підприємство «Еркер» передав, а контрагент прийняв на себе виконання будівельно-монтажних робіт із будівництва 117-квартирного житлового будинку по провулку Академічний, 3, в м. Біла Церква. Договірна ціна згідно з наданою документацією склала 9300000,00 грн.

05.09.2005 між сторонами укладено договір № 33 на виконання будівельно-монтажних робіт із будівництва 104-квартирного житлового будинку по вул. Піщаній, у м. Біла Церква на аналогічних умовах. Договірна ціна згідно з наданою документацією склала 2100000,00 грн.

Реальний характер розглядуваних господарських операцій як на момент проведення перевірки, так і на час судового розгляду, контролюючим орган під сумнів не поставлено.

Умовами зазначених договорів передбачено право позивача розрахуватись за виконані Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна фірма «Астрабуд» роботи у вексельній формі, що полягає у видачі Приватним підприємством «Еркер» контрагенту простих безвідсоткових векселів на суму, яка дорівнює сумі загальної заборгованості за договорами, зі строком платежу до 29.09.2011.

З метою повного розрахунку з підрядником за виконані будівельні роботи позивачем видано йому 35 простих векселів на суму заборгованості, що відображено в реєстрі виданих (переданих) та отриманих векселів за період з 01.07.2006 по 30.09.2006.

Постановою Господарського суду м. Києва від 27.09.2006 у справі № 43/698 Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна фірма «Астрабуд» визнано банкрутом. 29.11.2006 затверджено ліквідаційний баланс та ухвалено ліквідувати Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна фірма «Астрабуд» у зв'язку із банкрутством, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 11.12.2006 внесено відповідний запис.

Згідно з дослідженими судовими інстанціями ліквідаційним балансом та звітом ліквідатора будь-якого майна, товарно-матеріальних цінностей, цінних паперів, третіх осіб, в яких знаходиться майно, прав інтелектуальної власності, інших матеріальних цінностей на момент ліквідації в Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна фірма «Астрабуд» не виявлено.

Відносини, пов'язані з обігом векселів в Україні, регулюються «Уніфікованим законом про переказний та простий векселі», що ратифікований Законом України від 06.07.1999 № 826-XIV «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі», Цивільним кодексом України та Законами України «Про цінні папери та фондовий ринок» від 23.02.2006 № 3480-IV та «Про обіг векселів в Україні» від 05.04.2001 № 2374-III.

За визначенням, наведеним у частині першій статті 14 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» від 23.02.2006 № 3480-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), векселем є цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Відповідно до статті 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» від 05.04.2001 № 2374-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги.

На момент видачі переказного векселя особа, зазначена у векселі як трасат, або векселедавець простого векселя повинні мати перед трасантом та/або особою, якій чи за наказом якої повинен бути здійснений платіж, зобов'язання, сума якого має бути не меншою, ніж сума платежу за векселем.

У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем.

Згідно зі статтею 77 Уніфікованого закону до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, а саме положення щодо: індосаменту (статті 11 - 20); строку платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 - 42); права регресу у разі неплатежу (статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку посередництва (статті 55, 59 - 63); копій (статті 67 і 68); змін (стаття 69); позовної давності (статті 70 і 71); неробочих днів, обчислення строків і заборони пільгових строків (статті 72, 73 і 74).

Відповідно до частини першої статті 70 Уніфікованого закону позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу.

Ця норма стосується не тільки векселедержателя, а всіх осіб, що мають право вимагати за векселем.

За правилами статей 11, 16 Уніфікованого закону будь-який переказний вексель, навіть виданий без прямого застереження про наказ, може бути переданий шляхом індосаменту. Власник переказного векселя вважається його законним держателем, якщо його право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть якщо останній індосамент є бланковим.

Таким чином, вексель є інструментом комерційного кредиту, що виступає у вигляді відстрочення платежу за надані товари та послуги.

При цьому векселедавець не має можливості та не зобов'язаний отримувати відомості щодо обігу виданих векселів та передачі їх векселедержателем іншим особам.

Відповідно до статті 43 Уніфікованого закону держатель може використати своє право регресу проти індосантів, трасанта та інших зобов'язань осіб при настанні строку платежу, якщо останній не був здійснений, а також до настання строку платежу за таких умов: якщо мала місце повна або часткова відмова здійснити акцепт; у разі банкрутства трасата (незалежно від того, здійснив він акцепт чи ні), або у разі припинення ним платежів, навіть якщо ця обставина не була встановлена судовим рішенням, або у разі безрезультатного звернення стягнення на його майно; у разі банкрутства трасанта за векселем, що не підлягає акцепту.

Наведені правові норми закріплюють право векселедержателя на дострокову реалізацію права вимоги за векселем за рахунок солідарно зобов'язаних осіб у разі, якщо до настання строку платежу відбудуться визначені Уніфікованим законом події, що унеможливлюють погашення такого векселя прямим боржником.

При цьому векселедержатель може використовувати простий вексель у розрахунках зі своїми контрагентами шляхом переводу власної заборгованості на векселедателя. У такому випадку припиняється право вимоги одного кредитора і виникає право вимоги в іншого кредитора.

Отже, вексель може і надалі використовуватись в обігу до закінчення строку платежу за ним. Вексель як актив не втрачає своєї правової сили внаслідок ліквідації держателя та може і надалі використовуватись в обігу.

За таких обставин, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у випадку відсутності даних про те, що прості векселі до ліквідації держателя - Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна фірма «Астрабуд» не були передані іншим сторонам (кредитору, індосату) та залишені в нього, заборгованість за такими векселями не може вважатись безнадійною кредиторською заборгованістю та обумовлювати обов'язок позивача включити її до валового доходу звітного періоду, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Щодо посилання органу доходів і зборів на обґрунтування своєї правової позиції на факт порушення кримінальної справи щодо директора позивача ОСОБА_1 за фактом умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах, то судами попередніх інстанцій з'ясовано, що зазначена кримінальна справи закрита згідно з постановою старшого слідчого слідчого відділу Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Київської області ДПС від 18.11.2012.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 10.12.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 у справі № 810/5344/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк