Справа № 2а-10503/09/1570
Суддя: Анцупова Т.О.
Дата ухвалення: 2018-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

03 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 2а-10503/09/1570

адміністративне провадження № К/9901/6161/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Анцупової Т. О.,

суддів - Гриціва М. І., Стародуба О. П.

розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу

№ 2а-0503/09/1570

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» до Управління державного комітету України із земельних ресурсів у м. Одеса про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії;

за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на постанову Одеського окружного адміністративного суду (суддя Хлюстін Ю. М.) від 31 серпня 2009 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Потапчук В. О., Коваль М. П., Семенюк Г. В.) від 15 вересня 2009 року, встановив:

І. РУХ СПРАВИ

1. У серпні 2009 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» (далі - ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС») звернулося до суду з адміністративним позовом до Управління державного комітету України із земельних ресурсів у м. Одеса (далі - Держкомзем), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 25 серпня 2009 року, просило:

- визнати висновок управління державного комітету України із земельних ресурсів у місті Одеса № 601/В від 05 серпня 2009 року неправомірним в частині визначення категорії земельної ділянки площею 2,5974 га за адресою АДРЕСА_1, як землі оздоровчого призначення;

- визнати висновок управління державного комітету України із земельних ресурсів у місті Одеса № 600/В від 05 серпня 2009 року неправомірним в частині визначення категорії земельної ділянки площею 4,2237 га за адресою АДРЕСА_2, як землі оздоровчого призначення;

- зобов'язати управління державного комітету України із земельних ресурсів у місті Одеса надати Одеському відділенню інституту «Укргеоінформ» висновок щодо погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 2,5974 га за адресою АДРЕСА_1, в натурі (на місцевості) з визначенням категорії земель як рекреаційного призначення;

- зобов'язати управління державного комітету України із земельних ресурсів у місті Одеса надати Одеському відділенню інституту «Укргеоінформ» висновок щодо погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 4,2237 га за адресою АДРЕСА_2, в натурі (на місцевості) з визначенням категорії земель як рекреаційного призначення.

2. В обґрунтування позовних вимог, позивач, серед іншого зазначив, що ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» є власником нежитлових будівель за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, розташованих на суміжних земельних ділянках площами 2,5974 та 4,2237 га.

У 2009 році ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» розпочало процедуру отримання зазначених земельних ділянок у користування шляхом оформлення договору оренди з Одеською міською радою. З цією метою Одеським відділенням інституту «Укргеоінформ» була розроблена документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), щодо якої Держкомземом 05 серпня 2009 року надано висновок №600/В та № 601/В, яким погоджено надану технічну документацію. В п. 1.10 вказаного висновку, категорія земель визначена як землі оздоровчого призначення.

Висновок в частині визначення категорії зазначених земельних ділянок, як землі оздоровчого призначення, позивач вважає протиправним, посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього середовища», оскільки Верховною Радою України зазначені земельні ділянки не віднесені до земель оздоровчого призначення та такими не оголошені.

Земельні ділянки рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 418 від 13 травня 1954 року виділені для будівництва будинку відпочинку, які в 1956 році згідно з рішенням виконавчого комітету Кагановичської районної ради № 21 від 01 січня 1956 року приєднані до території санаторію «Фонтан» Укрпромстрахсовета, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 50 Земельного кодексу України, обумовлює віднесення зазначених земельних ділянок до земель рекреаційного призначення.

3. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2009 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2009 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано висновок управління державного комітету України із земельних ресурсів у місті Одеса № 601/В від 05 серпня 2009 року неправомірним в частині визначення категорії земельної ділянки площею 2,5974 га за адресою АДРЕСА_1, як землі оздоровчого призначення.

Визнано висновок управління державного комітету України із земельних ресурсів у місті Одеса № 600/В від 05 серпня 2009 року неправомірним в частині визначення категорії земельної ділянки площею 4,2237 га за адресою АДРЕСА_2, як землі оздоровчого призначення.

Зобов'язано управління державного комітету України із земельних ресурсів у місті Одеса надати Одеському відділенню інституту «Укргеоінформ» висновок щодо погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 2,5974 га за адресою АДРЕСА_1, в натурі (на місцевості) з визначенням категорії земель як рекреаційного призначення.

Зобов'язано управління державного комітету України із земельних ресурсів у місті Одеса надати Одеському відділенню інституту «Укргеоінформ» висновок щодо погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 4,2237 га за адресою АДРЕСА_2, в натурі (на місцевості) з визначенням категорії земель як рекреаційного призначення.

4. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, 11 вересня 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просили скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2009 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2009 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

5. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 вересня 2015 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

6. 01 липня 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшло клопотання від ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про прискорення розгляду справи.

7. Вищим адміністративним судом України справа до розгляду не призначалась.

8. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до пп. 4 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

9. 19 січня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2009 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2009 року у справі № 2а-10503/09/1570 передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

10. Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2018 року справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

11. Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі від 27 травня 2008 року, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради, ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» є власником нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, які розташовані на земельних ділянках площею 2,5974 га та 4,2237 га, відповідно.

Право власності на вказані нежитлові будівлі зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 30 травня 2008 року.

12. Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих № 418 від 13 травня 1954 року земельна ділянка площею 4,5724 кв. м, була виділена для Будинку відпочинку ЦК «Союз» фінансово-банківських працівників.

13. Рішенням виконавчого комітету Кагановичської районної ради депутатів трудящих № 21 від 01 січня 1956 року, частина земельної ділянки, на яких розміщені нежитлові будівлі ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС», з існуючим Будинком відпочинку була приєднана до території санаторію «Фонтан» Укрпромстрахсовета, проте питання щодо зміни цільового призначення зазначених земельних ділянок не було вирішене.

14. Згідно дозволу Одеського міського управління земельних ресурсів № 2597 від 21 серпня 2008 року, позивачу надано дозвіл на виконання землевпорядних робіт.

15. У 2009 році ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» розпочало процедуру отримання зазначених земельних ділянок у користування шляхом оформлення договору оренди з Одеською міською радою. З цією метою Одеським відділенням інституту «Укргеоінформ» була розроблена документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

16. 05 серпня 2009 року відповідачем надано висновки № 600/В та № 601/В, якими погоджено надану Одеським відділенням інституту «Укргеоінформ» технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У 1.10 вказаних висновків, категорія земель визначена, як землі оздоровчого призначення.

17. Рішенням Київського районного суду м. Одеси (суддя Луняченко В. О.) від 20 серпня 2009 року у справі № 2-о-238/2009р., яке набрало законної сили 31 серпня 2009 року, задоволено заяву ОСОБА_8 діючого в інтересах ОСОБА_9, зацікавлена особа ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» про встановлення факту, що має юридичне значення.

Встановлено юридичний факт основного цільового призначення земельних ділянок, розташованих АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, - для рекреаційного призначення.

18. Вважаючи дії відповідача, щодо визначення у п. 1.10 вищевказаних висновків категорії земель, як землі оздоровчого призначення, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

19. Оцінюючи доводи сторін, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення адміністративного позову виходили з оцінки фактичних обставин справи та доказів на їх підтвердження.

20. Зокрема, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що Верховною Радою України, у відповідності до чинного законодавства України, не приймалось жодних рішень щодо оголошення зазначених земельних ділянок лікувально-оздоровчими та фактично вказані ділянки використовуються за цільовим призначенням - як землі рекреаційного призначення.

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 50 Земельного кодексу України, ч. 4 ст. 62 Закону України «про охорону навколишнього середовища» суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про протиправність висновків відповідача, якими категорії зазначених земельних ділянок визначені як землі оздоровчого призначення.

21. Крім того, судами попередніх інстанцій, встановлюючи обставини щодо спірних правовідносин, на підставі положень ч. 1 ст. 72 КАС України (у редакції на момент розгляду справи у судах попередніх інстанцій) взято до уваги обставини встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2009 року у справі № 2-о-238/2009р., а саме визнання факту основного цільового призначення земельних ділянок за адресами АДРЕСА_2 та м. Одеса, АДРЕСА_1, як земель рекреаційного призначення.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

22. Скаржники у касаційній скарзі не погоджуються з висновками судів попередніх інстанцій, вважають їх необґрунтованими та таким, що підлягають скасуванню, оскільки судами у оскаржуваних рішеннях неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.

23. Зокрема, скаржники зазначають, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків щодо віднесення вказаних земельних ділянок до земель рекреаційного призначення, оскільки не надали належної оцінки вимогам ст. 19, 20, 47, 51, 103 Земельного кодексу України.

24. Крім цього, скаржники зазначають, що суди попередніх інстанцій в супереч вимогам ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визначили на власний розсуд до якої категорії земель віднесені земельні ділянки за адресою АДРЕСА_2, та АДРЕСА_1, оскільки питання щодо зміни цільового призначення відноситься до виключної компетенції органів місцевого самоврядування.

25. Також, судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, а саме ст. 2, 62 КАС України, оскільки суд не може перебирати на себе повноваження суб'єктів владних повноважень та втручатись у його дискреційні повноваження.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

26. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених ст. 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

27. Предметом оцінки у цій справі є правомірність зазначення Управлінням державного комітету України із земельних ресурсів у м. Одеса у висновках № 600/В та № 601/В від 05 серпня 2009 року, у п. 1.10 категорії земель за проектом, як землі оздоровчого призначення.

28. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

29. Згідно ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України (тут і надалі у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

30. Відповідно ч. 1 ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

31. Згідно ч. 2 ст. 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

32. Відповідно до ст. 47 ЗК України до земель оздоровчого призначення належать землі, що мають природні лікувальні властивості, які використовуються або можуть використовуватися для профілактики захворювань і лікування людей.

33. Згідно ст. 50 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

34. Відповідно ч. 1 ст. 49 та ч. 1 ст. 52 ЗК України, землі оздоровчого та рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

35. Згідно ч. 1, 6 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок; надання в користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).

Розроблений проект відведення земельної ділянки погоджується з територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, а також з відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення чи водного фонду).

36. Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, Одеське відділення інституту «Укргеоінформ» звернулось з клопотанням до Управління Держкомзему у місті Одеса для погодження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), відносно суб'єкта земельних відносин ТОВ «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС».

37. У оспорюваних висновках №600/В та № 601/В від 05 серпня 2009 року, відповідач вказав, що категорії земель за проектом є землі оздоровчого призначення. Позивач вважає, що вказані земельні ділянки відносяться до земель рекреаційного призначення.

38. Судом першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначено, що під час розгляду справи по суті, представником відповідача не надано доказів про те, що Верховною Радою України приймались рішення щодо оголошення зазначених земельних ділянок лікувально-оздоровчими.

Крім цього, представник відповідача зазначив, що у останнього відсутні будь-які документи, які б свідчили про те, що зазначені земельні ділянки належать до земель оздоровчого призначення, а також, що в інших установах, організаціях та закладах не може бути документів, які свідчили б про те, що зазначені земельні ділянки відносяться до земель оздоровчого призначення.

39. Разом з тим, суди попередніх інстанцій на підставі документів, поданих позивачем та рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2009 року у справі №2-о-238/2009р., дійшли висновку, що зазначені земельні ділянки відносяться до земель рекреаційного призначення.

40. Колегія суддів не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

41. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

42. Згідно ч. 1, 2 ст. 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

43. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

44. Отже, земельне законодавство передбачає зміну цільового призначення земель органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення природоохоронного та історико-культурного призначення.

45. Колегія суддів зазначає, що судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що категорія земель, на яких розташовані нежитлові будівлі, які належать позивачу на праві власності, взагалі не визначалась.

Зазначаючи у оскаржуваних висновках категорію земель, як землі оздоровчого призначення, відповідач керувався тим, що вказані земельні ділянки надавались у користування санаторію для оздоровлення населення, тобто, на переконання відповідача, з цільовим призначенням землі оздоровчого призначення.

46. Отже, зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскільки категорія вказаних земельних ділянок на місцевому, регіональному чи державному рівні не визначалась, будь-яких рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не приймалось з цього питання, а тому, суди попередніх інстанцій, дійшли передчасних висновків щодо задоволення позовних вимог.

47. Щодо посилань судів попередніх інстанцій на рішення Київського районного суду м. Одеси (суддя Луняченко В. О.) від 20 серпня 2009 року у справі № 2-о-238/2009р., яке набрало законної сили 31 серпня 2009 року, яким задоволено заяву ОСОБА_8 діючого в інтересах ОСОБА_9, зацікавлена особа ТОВ«БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» про встановлення факту, що має юридичне значення, яким встановлено юридичний факт основного цільового призначення земельних ділянок, розташованих АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, - для рекреаційного призначення, колегія суддів зазначає наступне.

48. Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС та ч. 1, 2 ст. 86 КАС України (в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень), обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

49. Преюдиція - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

50. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто, учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.

51. Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами визначеними процесуальним законодавством.

52. Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, оскаржувані висновки відповідача № 600/В та № 601/В були прийняті 05 серпня 2009 року, а рішення Київського районного суду м. Одеси, яким встановлено юридичний факт основного цільового призначення земельних ділянок, розташованих АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, - для рекреаційного призначення, було ухвалене від 20 серпня 2009 року, тобто після прийняття відповідачем оскаржуваних висновків.

53. З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що судами попередніх інстанцій встановлюючи обставини справи щодо спірних правовідносин, в порушення вимог ст. 72 КАС України (у відповідній редакції) взято до уваги вищевказане судове рішення.

54. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 351 КАС України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

55. Отже, Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанції неправильно застосували норми матеріального права, а саме норми Земельного кодексу України, та не застосували ст. 20 ЗК України, яка підлягала застосуванню до вказаних правовідносин, а також судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, що за правилами ст. 351 КАС України, є підставою для скасування судових рішень повністю і ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2009 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2009 року у справі № 2а-10503/09/1570 скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «БЛАГО-ІНВЕСТ ПЛЮС» до Управління державного комітету України із земельних ресурсів у м. Одеса про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. О. Анцупова

Суддя М. І. Гриців

Суддя О. П. Стародуб