Справа № 826/10633/15
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 листопада 2018 року №826/10633/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів Донця В.А., Костенка Д.А., при секретарі судового засідання Ігнатову І.Ю., без участі позивача (його представника) та представників відповідачів 1, 2, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України про визнання незаконними дій, скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), надійшов позов ОСОБА_1, (далі - позивач, ОСОБА_1), до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, (також далі - відповідач-1), Міністерства внутрішніх справ України, (далі - відповідач-2, МВС України), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, позивач просив:

1) визнати дії державного виконавця відповідача-1 Борейка Максима Валерійовича незаконними та скасувати винесену ним постанову від 24 березня 2015 року про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з тим, що до теперішнього часу не виконані вимоги ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2006 року щодо проведення перерахунку заробітної плати (грошового утримання) та не зроблені виплати коштів згідно даного перерахунку за період роботи ОСОБА_1 у зоні Чорнобильської АЕС з 11 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року;

2) зобов'язати відповідача-1 вчинити певні дії, а саме:

- відновити виконавче провадження;

- зобов'язати відповідача-2 провести перерахунок заробітної плати (грошового утримання) за період роботи ОСОБА_1 у зоні Чорнобильської АЕС з 11 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року з урахуванням підвищених тарифних ставок, кратності по зонах, збереженої заробітної плати та доплати за роботи в надурочний час і вихідні дні з фактичною заробітною платою (грошовим утриманням) в розмірі 16584 крб. 07 коп., як визначив Національний банк України, що ці кошти в 1986 році складали б 24352 доларів США на підставі постанови ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 07 травня 1986 року за №524-156, розпорядження Ради Міністрів СРСР від 03 липня 1986 року за №1345, постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05 червня 1986 року за №665-195, постанови Ради Міністрів УРСР і УРРПС від 10 червня 1986 року за №207-7, наказу МВС СРСР №0130 від 11 травня 1986 року та (!!!) з документальним підтвердженням перерахунку, зокрема: особистих рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату на загальну суму 16584 крб. 07 коп., як визначив Національний банк України, що ці кошти в 1986 році складали би 24352 доларів США;

- витребувати від МВС України довідку про заробітну плату (грошове утримання) ОСОБА_1 за роботу в зоні відчуження Чорнобильської АЕС із якої визначається пенсія та (!!!) копії (відповідно засвідчених) стверджуючих документів, а саме: особистих рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату на загальну суму 16584 крб. 07 коп., як визначив Національний банк України, що ці кошти в 1986 році складали би 24352 доларів США, для переоформлення пенсії в Пенсійному фонді України;

- зобов'язати відповідача-2 виплатити різницю між встановленою фактичною заробітною платою в розмірі 16584 крб. 07 коп. та виплаченою МВС України заробітною платою за період роботи ОСОБА_1 в зоні відчуження Чорнобильської АЕС з 11 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року в розмірі 1285 крб. 88 коп., що дорівнює коштам в розмірі 15298 крб. 19 коп., як визначив Національний банк України, що ці кошти в 1986 році складали б 22464 доларів США.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва (головуючий суддя Огурцов О.П., судді Арсірій Р.О., Кузьменко В.А.) від 04 грудня 2015 року в адміністративній справі №826/10633/15, (далі - справа), у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року постанову суду першої інстанції від 04 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 липня 2017 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2015 року та ухвалу суду апеляційної інстанції від 16 лютого 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для нового розгляду та вирішення справи визначено суддю Шрамко Ю.Т., у зв'язку з чим ухвалою суду від 08 серпня 2017 року справу прийнято до провадження та призначено її до нового розгляду колегією суддів під головуванням судді Шрамко Ю.Т.

У подальшому, ухвалою суду від 13 грудня 2017 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано у МВС України письмову інформацію та її документальне підтвердження відносно того: чи проведений відповідачем-2 на виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2006 року перерахунок заробітної плати (грошового утримання) за період роботи ОСОБА_1 у зоні Чорнобильської АЕС у період з 11 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року з урахуванням підвищених тарифних ставок, кратності по зонах, збереженої заробітної плати та доплати за роботу у вихідні дні в розмірі 2525 крб. 35 коп.; чи виплачені кошти ОСОБА_1 згідно даного перерахунку на загальну суму 2525 крб. 35 коп.

У судовому засіданні 05 березня 2018 року судом допущено заміну відповідача-1 на Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, (далі - відповідач-1).

Разом з тим, у судовому засіданні 24 жовтня 2018 року позивачем подано письмову заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої позовні вимоги викладено в наступній редакції:

1) визнати дії державного виконавця відповідача-1 Борейка Максима Валерійовича незаконними та скасувати винесену ним постанову від 24 березня 2015 року про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з тим, що до теперішнього часу не виконані вимоги ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2006 року щодо проведення перерахунку заробітної плати (грошового утримання) та не зроблені виплати коштів згідно даного перерахунку за період роботи ОСОБА_1 у зоні Чорнобильської АЕС з 11 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року;

2) зобов'язати відповідача-1 відновити виконавче провадження.

3) зобов'язати відповідача-2 провести перерахунок заробітної плати, з фактичною заробітною платою (грошовим утриманням) з урахуванням доплати за роботу в надурочний час в розмірі 3110 крб. 50 коп., за період роботи ОСОБА_1 в зоні ЧАЕС з 11 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року з урахуванням підвищених тарифних ставок, кратності по зонах, збереженої заробітної плати та доплату за роботу у вихідні дні на підставі постанови ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 07 травня1986 року №524-156, розпорядження Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 03 липня 1986 року №1345, постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05 червня 1986 року №665-195, постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 10 червня 1986 року №207-7, наказу МВС СРСР №0130 від 11 травня 1986 року з документальним підтвердженням перерахунку, зокрема: особистих рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату на загальну суму 3110 крб. 50 коп.;

4) витребувати від МВС України довідку про заробітну плату ОСОБА_1 за період роботи в зоні відчуження ЧАЕС з 11 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року та копії відповідно засвідчених стверджуючих документів, а саме: особистих рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату на загальну суму 3110 крб. 50 коп., для переоформлення пенсії в Пенсійному фонді України;

5) зобов'язати МВС України виплатити різницю між встановленою фактичною заробітною платою в розмірі 3110 крб. 50 коп. судовим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2004 року з урахуванням доплат за роботи в надурочний час та виплаченою МВС України заробітною платою за період роботи ОСОБА_1 в зоні відчуження ЧАЕС в розмірі 1285 крб. 88 коп., що дорівнює коштам 1824 крб. 62 коп. та буде складати 2679 дол. США.;

6) зобов'язати МВС України здійснити перерахунок невиплаченої суми з карбованців у гривні та перераховані кошти повернути стягувачеві.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем-1 протиправно прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №46261209 від 24 березня 2015 року, а відповідачем-2 протиправно не проведено перерахунок та виплату заробітної плати, чим порушено законні права та інтереси позивача.

Відповідачі 1, 2 позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки оскаржувані рішення та дії (бездіяльність) прийняті (вчинені) ними на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ УРСР та України з 1967 року по 1996 рік.

У липні 1986 року був відряджений до зони відчуження для прийняття участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Зокрема, в період з 11 липня 1986 року по 25 липня 1986 року ОСОБА_1 працював у зоні відчуження 15 днів, з них в 3 зоні небезпеки - 11 діб, в 2 зоні небезпеки - 2 доби, в 1 зоні небезпеки - 2 доби. Знаходився в м. Чорнобиль безвиїзно.

Також позивач працював з 25 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року 19 діб, з них в 3 зоні небезпеки - 10 діб, в 1 зоні небезпеки - 9 діб. В м. Чорнобиль знаходився безвиїзно.

Дані факти підтверджуються наявними в матеріалах справи довідками від 25 липня 1986 року, від 12 серпня 1986 року та наказами МВС УРСР від 26 серпня 1986 року №243 та від 03 серпня 1991 року №342.

За роботу в населених пунктах зони відчуження: м. Чорнобиль, м. Прип'ять з 11 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року, ОСОБА_1 відповідно до відомості №3 від 20 серпня 1986 року було нараховане та виплачене грошове утримання у сумі 1285 крб. 88 коп., що підтверджується довідкою МВС України від 15 грудня 2003 року №15/3-584 та не заперечується позивачем.

У 2004 році ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на дії МВС України, в якій просив зобов'язати суб'єкт оскарження здійснити перерахунок заробітної плати за період роботи в зоні ЧАЕС з 11 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року на підставі довідок від 25 липня 1986 року та від 12 серпня 1986 року, а також визнати дії МВС України стосовно відмови в такому перерахунку неправомірними.

Так, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 серпня 2004 року в цивільній справі №2-2324/04 за скаргою ОСОБА_1 на дії МВС України щодо відмови в перерахунку заробітної плати:

- визнано неправомірними дії МВС України щодо відмови в перерахунку заробітної плати за період роботи ОСОБА_1 у зоні Чорнобильської АЕС з 11 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року з урахуванням підвищених тарифних ставок, кратності по зонах, збереженої заробітної плати та доплати за роботу у вихідні дні;

- зобов'язано МВС України провести перахунок заробітної плати за період роботи ОСОБА_1 у зоні Чорнобильської АЕС з 11 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року з урахуванням підвищених тарифних ставок, кратності по зонах, збереженої заробітної плати та доплати за роботу у вихідні дні на підставі постанови ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 07 травня 1986 року за №524-156, розпорядження Ради Міністрів СРСР від 03 липня 1986 року за №1345, постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05 червня 1986 року за №665-195, постанови Ради Міністрів УРСР і УРРПС від 10 червня 1986 року за №207-7, наказу МВС СРСР №0130 від 11 травня 1986 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 січня 2005 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2006 року вказане вище рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 серпня 2004 року в цивільній справі №2-2324/04 залишено без змін.

При цьому, у мотивувальній частині вказаного вище рішення Печерським районним судом міста Києва встановлено, що за період перебування у зоні відчуження відповідно до діючого на той час законодавства грошове утримання ОСОБА_1 складає 2525 крб. 35 коп.

На виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 серпня 2004 року у справі №2-2324/04 МВС України видано ОСОБА_1 довідку від 27 березня 2007 року №15/4-921 про нарахування останньому грошового утримання у розмірі 2525 крб. 35 коп. за роботу в населених пунктах зони відчуження: м. Чорнобиль, м. Прип'ять з 11 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року, яка Департаментом фінансових ресурсів та бухгалтерського обліку МВС України була надіслана позивачу супровідним листом від 26 березня 2007 року №15/2-К-578.

Зазначену довідку ОСОБА_1 подавав до Пенсійного фонду України, але отримав відмову в її урахуванні при обчисленні пенсії по інвалідності за нормами Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки вона видана з урахуванням доплати за роботу в вихідні та святкові дні, підвищеної на 100 відсотків денної тарифної ставки та з застосуванням показників кратності 2, 3, 4 (в залежності від зон небезпеки в яких проводилися роботи).

Крім того, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року, в адміністративній справі №2а-5068/12/2670 за позовом ОСОБА_1 до МВС України про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії позов задоволено частково, зобов'язано МВС України надати довідку про фактичну заробітну плату в розмірі 2525 крб. 35 коп. на підставі звернення ОСОБА_1 від 30 січня 2012 року, у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

22 січня 2015 року Окружним адміністративним судом міста Києва в адміністративній справі №2а-5068/12/2670 видано виконавчий лист про зобов'язання МВС України надати довідку про фактичну заробітну плату в розмірі 2525 крб. 35 коп. на підставі звернення ОСОБА_1 від 30 січня 2012 року, (далі - виконавчий лист №2а-5068/12/2670).

30 січня 2015 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Борейком М.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №46261209 по примусовому виконанню виконавчого листа №2а-5068/12/2670.

02 березня 2015 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Борейком М.В. в межах виконавчого провадження ВП №46261209 прийнято постанову про накладення штрафу, якою за невиконання рішення суду накладено на боржника - МВС України штраф у розмірі 680,00 грн., а також постанову про стягнення виконавчого збору, якою стягнуто з боржника - МВС України виконавчий збір у розмірі 1360,00 грн.

03 березня 2015 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Борейком М.В. складено вимогу державного виконавця №К-929/5.-394/7 від 03 березня 2015 року, якою зобов'язано виконати виконавчий лист №2а-5068/12/2670 негайно з моменту отримання даної вимоги.

При цьому, з наявної в матеріалах справи копії матеріалів виконавчого провадження ВП №46261209 вбачається, що 13 березня 2015 року відповідачем-2 подано відповідачу-1 супровідний лист Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України №15/4-1131 від 13 лютого 2015 року, згідно якого направлено на адресу ОСОБА_1 довідку про "фактичну заробітну плату" в розмірі 2525 крб. 35 коп. за період перебування в зоні відчуження.

Так, 24 березня 2015 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Борейком М.В. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №46261209, якою закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2а-5068/12/2670 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження", у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду згідно з виконавчим документом, що підтверджується листом Міністерства внутрішніх справ України №15/4-1131 від 13 лютого 2015 року.

При цьому, як зазначив позивач, та не спростовано відповідачами, оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №46261209 позивачу не надсилалась, натомість зазначив, що про закриття вказаного виконавчого провадження ОСОБА_1 стало відомо 02 червня 2015 року, відповідачем протилежного не доведено. А тому, суд приходить до висновку, що звернувшись 03 червня 2015 року до суду з даним позовом ОСОБА_1 не порушено вимог щодо строку звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Вважаючи, що відповідачами протиправно не враховано роботу позивача в зоні ЧАЕС з 11 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року в надурочний час, а тому, відповідно, відповідачем-2 протиправно не проведено перерахунок та виплату заробітної плати з урахуванням доплати за роботу в надурочний час в розмірі 3110 крб. 50 коп., а відповідачем-1 - протиправно прийнято оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №46261209, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. При цьому, положеннями чинного законодавства державному виконавцю не надано повноважень щодо надання оцінки чи тлумачення рішення за яким здійснюється примусове виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Водночас, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 75, ст. 89 Закону України "Про виконавче провадження", після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення. Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону.

У разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Згідно з п. 8 ч. 1, ч.ч. 2, 3 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

У випадках, передбачених пунктами 1 - 6, 8, 9, 11 - 13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, після відкриття виконавчого провадження державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого для самостійного виконання рішення та у випадку невиконання боржником рішення накладає на останнього штраф, а у випадку отримання доказів на підтвердження фактичного виконання рішення в повному обсязі виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Суд звертає увагу, що позивачем не заперечувався факт отримання ним зазначеного вище супровідного листа Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України №15/4-1131 від 13 лютого 2015 року з доданою до нього довідкою про "фактичну заробітну плату" в розмірі 2525 крб. 35 коп. за період перебування в зоні відчуження, з аналізу якої вбачається, що вона відповідає вимогам, викладеним в резолютивній частині рішення суду, зазначеній у виконавчому листі №2а-5068/12/2670.

Отже, відповідачем-2 було виконано виконавчий лист №2а-5068/12/2670 у відповідності до його змісту, про що повідомлено боржника та державного виконавця.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що у відповідача-1 були наявні правові підстави для закінчення виконавчого провадження ВП №46261209 з примусового виконання виконавчого листа №2а-5068/12/2670 та прийняття оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №46261209 від 24 березня 2015 року.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно зі ст.ст. 72 - 76 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що надані позивачем нотаріально засвідчені заяви ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не є належними та достатніми доказами роботи позивача в зоні ЧАЕС з 11 липня 1986 року по 12 серпня 1986 року в надурочний час. При цьому, інших доказів, що відповідають вимогам ст.ст. 72 - 76 КАС України, на підтвердження зазначеного позивачем суду не надано.

При цьому, у мотивувальній частині рішення від 13 серпня 2004 року в цивільній справі №2-2324/04 Печерським районним судом міста Києва зазначено, що довідки про перебування ОСОБА_1 в зоні відчуження безвиїзно можуть бути лише безумовним доказом його роботи у вихідні та святкові дні та не можуть беззаперечно засвідчити факт роботи у надурочний час.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ УРСР та МВС України.

При цьому, позовні вимоги ОСОБА_1 до МВС України стосуються часу проходження служби в органах внутрішніх справ УРСР.

Міліція в Україні створена на підставі Закону України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 року (в редакції Закону від 19 червня 1992 року №2484-XII), а МВС України - на підставі Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Розпорядженням Президента України від 07 жовтня 1992 року №157/92-рп (чинного в момент створення МВС України).

З вказаних нормативно-правових актів правонаступництво МВС України не передбачено.

Останнього створено як самостійну юридичну особу, яка є центральним органом державної виконавчої влади та має самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Отже, зобов'язань щодо виплати грошового утримання на користь позивача в період проходження служби в органах внутрішніх справ УРСР у відповідача-2 не виникало.

Враховуючи вищезазначене у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до МВС України є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України про визнання незаконними дій, скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 134, 139, 192, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: 02097, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13; ), Міністерства внутрішніх справ України (місцезнаходження: 01024, м. Київ, вул. Богомольця, 10; ) про визнання незаконними дій, скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених ст. 287 КАС України, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Головуючий суддя Ю.Т. Шрамко

Судді В.А. Донець

Д.А. Костенко