Справа № 0540/7511/18-а
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2018 р. Справа№0540/7511/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасенка І.М.,

при секретарі судового засідання: Ковальової А.В.,

за участю:

представника позивача: Бабіча В.О.,

представника відповідача: Пономарьова А.О.,

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом приватного акціонерного товариства «Маріуполь - Авто» до головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Маріуполь - Авто» звернулось до суду з адміністративним позовом до головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем на підставі Акту документальної планової виїзної перевірки № 786/05-99-14-15/05419643, були складені податкові повідомлення - рішення № від 07.08.2018 року; № від 07.08.2018 року; № від 08.08.2018 року; № від 08.08.2018 року; № від 07.08.2018 року; № від 07.08.2018 року; № від 06.08.2018 року; № від 08.08.2018 року; рішення № від 08.08.2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та рішення № від 08.08.2018 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Позивач не згоден з із вищезазначеними податковими повідомленнями - рішеннями та просить суд їх скасувати.

13 вересня 2018 року позивач уточнив свої позовні вимоги, в яких просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 07.08.2018 року; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 08.08.2018 року; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 08.08.2018 року; визнати протиправним та скасувати рішення № від 08.08.2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску; визнати протиправним та скасувати рішення № від 08.08.2018 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

17 вересня 2018 року ухвалою Донецького окружного адміністративного суду відкрито провадження по справі.

19 жовтня 2018 року позивач змінив предмет адміністративного позову, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 07.08.2018 року; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 07.08.2018 року; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 08.08.2018 року; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 08.08.2018 року; визнати протиправним та скасувати рішення № від 08.08.2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску; визнати протиправним та скасувати рішення № від 08.08.2018 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов, враховуючи останні зміни позовних вимог.

Представник відповідача заперечував проти позову, просив відмовити у задоволені позовних вимог. Надав суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому крім іншого, зазначив, що податковий орган ставить під сумнів реальність вчинення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Некстон груп» та ТОВ «БЕРЛІНГТОН». На думку представника відповідача, вищевказані юридичні особи здійснювали між собою діяльність, спрямовану на здійснення сумнівних операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди третім особам з метою штучного формування податкового кредиту та витрат.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши заяви по суті справи, письмові докази, наявні у справі, суд встановив наступне.

Позивач - приватне акціонерне товариство «Маріуполь-Авто», є суб'єктом господарювання, основним видом діяльності є надання послуг в сфері пасажирських перевезень на підставі виданої Міністерством транспорту та зв'язку (головною державною інспекцією на автомобільному транспорті) ліцензії серії АГ № 588928 від 13 квітня 2011 року, зареєстроване в якості платника податку в головному управлінні Державної фіскальної служби у Донецькій області.

Відповідно до Наказу ГУ ДФС у Донецькій області № 952від 05.06.2018 року та повідомлення від 05.06.2018 року № 378/10/05-99-14-15/05419643 відповідачем було проведено документальну планову виїзну перевірку ПрАТ «Маріуполь-Авто» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної фіскальної служби.

25 липня 2018 року відповідачем було складено Акт № 786/05-99-14-15/05419643 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ПрАТ «Маріуполь-Авто» з питань дотримання вимог податкового, валютного ті іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року.

07 серпня 2018 року відповідачем було складено податкове повідомлення - рішення № , за порушення п. 44.1, п. 44.6 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України), за яким було зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 641718,00 грн.

07 серпня 2018 року відповідачем було складено податкове повідомлення - рішення № , яким встановлено порушення п. 44.1, п. 44.6 ст. 44, пп. 192.1.1 п. 192.1 ст. 192, п. 198.1, пп. 198.2, пп. 198.3 ст. 198 ПК України та збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 192438,00 грн. (128292,00 грн. - сума збільшення зобов'язання, 64146,00 грн. - штрафні санкції).

08 серпня 2018 року відповідачем було складено податкове повідомлення - рішення № , за порушення п.п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164, п.п. 168.1.1, п.п.168.1.2 ст. 168, п. 171.2 ст. 171, п.п. 170.9.2 п. 170.9 ст. 170 ПК України, яким збільшено суму грошового зобов'язання з військового збору, нараховано штрафні санкції та пеню на загальну суму 2458,20 грн. (1077,38 грн. - військовий збір, 807,28 грн. - штрафні санкції, 573,20 грн. - пеня).

08 серпня 2018 року відповідачем було складено податкове повідомлення - рішення № , за порушення п.п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164, п.п. 168.1.1, п.п.168.1.2 ст. 168, п. 171.2 ст. 171, п.п.170.9.2 п. 170.9 ст.170 ПК України, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, нараховано штрафні санкції та пеню на загальну суму 28933.01 грн. (12682,40 грн. - ПДФ, 9498,57 - штрафні санкції, 6752,04 - пеня).

08 серпня 2018 року відповідачем прийнято рішення № про застосування до приватного акціонерного товариства «Маріуполь - Авто» штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, складене за порушення абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 2 ст.6, ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та застосовано штрафні санкції у сумі 2571,15 грн.

08 серпня 2018 року відповідачем прийнято рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, складене на підставі ч. 10, п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та застосовано штрафні санкції у сумі 727,57 грн. (689,61 грн. - штраф, 37,96 грн. - пеня).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини є Закон України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464).

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у свідоцтві про державну реєстрацію її як підприємця), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Приватне акціонерне товариство «Маріуполь - Авто» є платником єдиного внеску у розумінні Закону № 2464.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», платник єдиного внеску зобов'язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

З метою забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, Верховною Радою України прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року №1669-VII, яким, крім іншого, внесені зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та доповнено його розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» п. 9-3 (у наступному пункт 9-4), який передбачає, що платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов'язків, визначених частиною 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», на період з 14.04.2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому Податковим кодексом України для списання безнадійного податкового боргу».

З аналізу зазначених норм чинного законодавства вбачається, що підставою для звільнення платників єдиного внеску від обов'язків та відповідальності за невиконання вимог законодавства щодо сплати єдиного внеску, є факт перебування такого платника на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів де проводилася антитерористична операція.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2017 року у справі № К/9901/2959/18 805/2492/15-а. Висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014р. №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція включено м. Маріуполь Донецької області.

Дію вказаного Розпорядження зупинено Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1079-р від 05.11.2014 року.

Разом з тим, 2 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Відповідно до пунктів 1, 3 вказаного Розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: Розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»; Розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 р. № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053».

Згідно з додатком до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р, м. Маріуполь віднесено до населених пунктів де здійснювалася антитерористична операція.

Отже, сам факт перебування позивача на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів де проводилася антитерористична операція і є підставою для звільнення його від обов'язків щодо сплати єдиного внеску у відповідності до Закону № 2464.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі № К/9901/188/17 812/505/17, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Крім того, 30 березня 2018 року Верховним судом України було ухвалене Рішення у зразковій справі № 812/292/18 за позовом Обласної комунальної установи «Луганський центр підтримки молодіжних ініціатив та соціальних досліджень» до Головного управління Державної фіскальної служби України у Луганській області про скасування рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску.

Серед обставин зразкової справи, що обумовлюють типове застосування норм матеріального права та порядок застосування таких норм, зокрема, визначено саме перебування платників єдиного внеску на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, є підставою для зупинення застосування до таких платників заходів впливу та стягнення і відповідальності за порушення Закону України «Про збір та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Суд вважає, що відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені абз. 3 п. 9-4 розділу VIII Закону України № 2464-VI за невиконання обов'язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводиться антитерористична операція, не застосовуються виключно в цей період. А отже, позивач звільняється від відповідальності за несвоєчасну сплату єдиного внеску з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції за умови перебування його на обліку органу доходів і зборів, розташованому на території населеного пункту, де проводилась така операція.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що рішення головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області № від 08 серпня 2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 2571,15 грн. та № від 08 серпня 2018 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на суму 727,57 грн. підлягають скасуванню.

Відповідно до Акту № 786/05-99-14-15/05419643 (далі - Акт) відповідачем зазначено, що ПАТ «Маріуполь - Авто» порушило вимоги п.п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164, п.п. 168.1.1, п.п. 168.1.2 ст. 168, п. 171.2 ст. 171, п.п. 170.9.2 п. 170.9 ст. 170 ПК України та не перерахувало податок на доходи фізичних осіб у сумі 12682,40 грн. з виплачених доходів фізичним особам, які не перебувають з ним у трудових, цивільно - правових відносинах у загальній сумі 71825,26 грн.

Відповідно до пп. 54.1 ст. 54 ПК України, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом.

Відповідно до абзацу 1 п. 57.1. ст. 57 ПК України, платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що вищевказані кошти у сумі 71825,26 грн. позивачем було видано працівникам свого підприємства для виконання ними окремих цивільно - правових дій від імені та за рахунок ПАТ «Маріуполь-Авто», що підтверджується авансовими звітами, що містяться в матеріалах справи, складених відповідно до вимог бухгалтерського обліку та Порядку складання Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, затвердженого Наказом Мінфіна від 24.12.2013 року № 845, що втратив чинність 06.11.2015 року на підставі Наказу Мінфіна № 841від 28.09.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, відповідач при вирішенні питання про прийняття податкового повідомлення - рішення № від 08.08.2018 року не мав права посилатися на порушення нормативного акту, який не діяв у період часу існування спірних правовідносин.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 перебувають в трудових відносинах з позивачем, а отже позивачем доведено факт відсутності порушення з питання нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб.

Таким чином, з огляду на вищевикладене та керуючись документами, що містяться в матеріалах справи суд вказує на те, що позивачем доведено те, що кошти у сумі 71825,26 грн. видавались саме працівникам підприємства під звіт, а не будь - яким іншим третім особам, а тому податкові повідомлення - рішення № від 08 серпня 2018 року та № від 08 серпня 2018 року підлягають скасуванню.

Щодо вимог позивача про скасування податкових повідомлень - рішень № від 07.08.2018 року та від 07.08.2018 року, суд зазначає наступне.

Зі змісту Акту перевірки вбачається, що підставами для прийняття податкового - повідомлення рішення № від 07.08.2018 року слугувала дефектність первинних бухгалтерських документів, оформлення яких здійснювалося по взаємовідносинам ПрАТ «Маріуполь - Авто» та ТОВ «Некстон Груп» та незадовільна репутація безпосередньо самого контрагента. Крім того, однією з підстав прийняття спірного податкового повідомлення - рішення стала неможливість підтвердження ланцюга постачання товару, встановлення обриву та проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди, з метою штучного формування податкового кредиту.

Як зазначив Вищий адміністративний суд України в інформаційному листі від 02 червня 2011 року № 742/11/13-11, судам належить звертати особливу увагу на дослідження обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку. При цьому приймати на підтвердження даних податкового обліку можна лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. При цьому в обов'язковому порядку необхідно досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій між ПрАТ «Маріуполь - Авто» та ТОВ «Некстон Груп» (1), мету придбання послуг, обставини використання придбаних послуг у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб'єктність учасників господарської операції (чи були платниками податку на додану вартість).

Суд враховує, що аналіз реальності господарської операції повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків, усіх первинних документів, які належить складати залежно від певного виду господарської операції, - договори, акти виконаних робіт тощо та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) та на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Тобто, отримавши від контрагента податкові накладні, які на момент здійснення господарських операцій були належним чином зареєстровані в якості суб'єктів господарювання та були платниками ПДВ, у позивача виникло право на включення сум ПДВ до складу податкового кредиту.

Відповідачем в Акті перевірки зазначено, що ТОВ «Некстон Груп» було оформлено та зареєстровано податкові накладні № від 03.11.2017 року та № від 09.10.2017 року, а від так не може ним спростовуватися.

Згідно з п. 198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з вищенаведеного, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п. 1.2 ст. 1, п. 2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за № 168/704 (далі - Положення № 88), де первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Відповідно до п. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення № 88, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

При цьому, наявність належним чином оформлених податкових накладних є обов'язковою, але не вичерпною обставиною для формування податкового кредиту, зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не поставлялися, то, відповідно, придбання таких товарів або послуг не відбулося, право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов'язкових умов для виникнення такого права на придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності.

Як зазначено у листі Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2010 року № 1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби» про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку.

Як вже зазначалося, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Зміст господарської операції може встановлюватися з урахуванням змісту цивільно-правових чи господарсько-правових зобов'язань сторін, але не вичерпується останнім. Господарська операція може мати місце навіть за відсутності цивільно-правових чи господарсько-правових відносин між платниками податків.

Із наведеного можна зробити висновок про те, що господарські операції є самостійним поняттям, відмінним від правочинів або господарських зобов'язань. Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто ті, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника податків.

Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано копію договору купівлі - продажу № 11/57а від 11 вересня 2017 року між ТОВ «Некстон груп» та ПрАТ «Маріуполь - Авто».

На підтвердження виконання умов вищевказаних договорів позивач надав платіжні доручення та видаткові накладні.

Придбані товари були використані позивачем у власній господарській діяльності, а саме: правовідносини з придбання запасних частин до автобусів з вказаними контрагентами були спрямовані на задоволення ПУАТ «Костянтинівське АТП 11409» власних потреб при здійсненні статутної господарської діяльності та відбувались в межах діючого законодавства. На момент здійснення господарських операцій, вищезгадані підприємства - контрагенти були належним чином зареєстровані в якості суб'єктів господарювання та були платниками ПДВ.

Отже, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем надано докази фактичного здійснення господарських операцій з ТОВ «Некстон Груп», складення за їх результатами первинних бухгалтерських документів, які відображають реальність операцій, а також фактичного спричинення реальних змін майнового стану платника податків.

У своєму листі від 02.06.2011 р. № 742/11/13-11 Вищий адміністративний суд України зазначив, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з ПДВ навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції. Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (про що було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 р. № 1936/11/13-11).

Зважаючи на викладене, суд ще раз зауважує, що в ході судового розгляду справи позивач надав суду докази на підтвердження реальності здійснення ним господарських операцій та правомірне формування позивачем показників податкової звітності.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 по справі № 813/1974/17.

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагента, як і не доведено правомірності прийнятих спірних податкових повідомлень-рішень.

Окрім того, акт перевірки не містить аналізу дотримання як позивачем, так і його контрагентом, податкової дисципліни у спірних правовідносинах, з урахуванням того, що приписами частини другої статті 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

Суд також зазначає, що в Акті перевірки відповідачем не наведено жодного доказу того, що укладених між ПрАТ «Маріуполь - Авто» та ТОВ «Некстон Груп» договір суперечить актам цивільного законодавства, чи свідчить про приховування дійсного об'єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету тощо. У свою чергу, надані первинні бухгалтерські документи до перевірки свідчать, що придбані товари у вищевказаного контрагента ПрАТ «Маріуполь - Авто» використало в межах своєї господарської діяльності.

Суд зазначає, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, які містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірними.

Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо контролюючий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, які містяться у таких документах.

Доводи відповідача про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування витрат.

Сам по собі факт допущення, за переконанням контролюючого органу, суб'єктом господарювання порушень певних встановлених законом правил господарської діяльності, здійснюваної на підставі певного договору, не є безумовною підставою для висновку про укладення такого договору з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства. Юридична відповідальність має здійснюватися на принципі законності, який полягає у тому, що така відповідальність настає за діяння, передбачені законом, та застосовується у спосіб, визначений законом.

У листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 р. (06.05.2011 р.) №742/11/13-11 зазначено, що при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні оцінюватися відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. При цьому, відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Аналогічні висновки відображені і у рішеннях Верховного Суду, зокрема, у постанові від 18.01.2018 р. № К/9901/2964/18, № 2а-44807/09/1670.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому, платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Викладений висновок підтверджено у рішенні у справі «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 р., заява №6689/03), у п. 23 якого зазначено, що «у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим, щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, прямого впливу на оподаткування організації-заявника це не мало б».

З аналізу викладеного вбачається, що Європейський суд з прав людини чітко визначив правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом. Вказаний підхід до визначення недопустимості порушення майнових прав особи знайшов своє продовження у праві Європейського Союзу, зокрема у Шостій Директиві від 17.05.1977 р. №77/388/EU щодо гармонізації законодавства держав-членів стосовно податків з обороту.

Отже, податкове повідомлення - рішення № від 08.08.2018 року підлягає скасуванню.

Відповідно до п.п. 134.1.1 п.134.1. ст.134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

З наведених вище підстав, зважаючи на необґрунтованість висновків відповідача відносно нереальності здійснених господарських операцій з контрагентом ТОВ «Некстон Груп» та спростування таких висновків наявними письмовими доказами, скасуванню також підлягає податкове повідомлення - рішення № від 07.08.2018 року, прийняте за порушення позивачем п. 44.1 п. 44.6 ст.44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, за яким було зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 641718,00 грн.

За таких обставин, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарські операції між позивачем та його контрагентом не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності, а також доказів того, що спірні податкові повідомлення-рішення прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин справи, у межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги щодо визнання податкових повідомлень - рішень від 07 серпня 2018 року № та № ; від 08 серпня 2018 року № та № , рішень від 08 серпня 2018 року №№ та протиправними та їх скасування, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того суд зазначає, що в Акті перевірки, яким фіксуються та доводяться факти порушень, на підставі якого приймались спірні податкові повідомлення - рішення, чітко не викладено ані зміст порушень з посиланням на конкретні пункти і статті нормативно - правових актів, що порушені платником податків, ані на докази, що достовірно підтверджують наявність встановленого факту порушення.

В силу норми ч. 2 ст. 19 Конституції України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 90, 139, 205, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов приватного акціонерного товариства «Маріуполь - Авто» до головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 07 серпня 2018 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 07 серпня 2018 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 08 серпня 2018 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 08 серпня 2018 року.

Визнати протиправним та скасувати Рішення № від 08.08.2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Визнати протиправним та скасувати Рішення № від 08.08.2018 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Донецькій області (місцезнаходження: 87526, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130 Таганрозької дивізії, 114, ) на користь приватного акціонерного товариства «Маріуполь - Авто» (місцезнаходження: 87531, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Макара Мазая,6, ) судовий збір у сумі 13032 (тринадцяти тисяч тридцять дві) грн. 70 коп.

Вступна та резолютивна частина рішення виготовлена та проголошена у судовому засіданні 19 листопада 2018 року.

Повний текст рішення виготовлений 29 листопада 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Тарасенко І.М.