Справа № 826/16414/16
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Міністерства юстиції України, Державного реєстратора Пилипчука В.А. Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Державного реєстратора Пилипчука В.А. реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, в якому просив суд, визнати протиправними і скасувати рішення державного реєстратора Пилипчука В.А. про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 22.04.2016 р. №29378188, №29377836; визнати протиправною бездіяльність державного реєстратора Пилипчука В.А. в розгляді заяви від 18.12.2013 р. №9472701/№4731452; визнати протиправними і скасувати наказ ГТ УЮ у м. Києві від 08.07.2016 р. №105/КС "Про відмову у задоволенні скарг ОСОБА_5 від 17.05.2016 р. та додатків" і наказ Мін'юсту від 07.10.2016 р. №1249/7 "Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_5В від 22 липня 2016 року".

Разом з позовною заявою, позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладання заборони на здійснення будь-яких реєстраційних дій з об'єктами позивача належних йому на праві приватної власності за реєстраційними посвідченнями БТІ м. Києва №037899; №037900; №037898.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач - ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить визнати ухвалу суду першої інстанції незаконною та такою, що порушує процесуальні права позивача та ставить під загрозу унеможливлення виконання майбутнього рішення суду та вжити заходи забезпечення позову.

Зокрема, апелянт зазначає, що має зареєстроване право власності на належне йому майно в органах БТІ, однак реєстраційна служба прав протягом трьох років не перенесла до Державного реєстру прав на нерухоме майно відомості відносно права власності на його майно.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування клопотання, позивач зазначив, що відповідачі відмовляються реєструвати належне йому право власності і вважають свої дії законними, що залишає об'єкти позивача без належного захисту держави та уможливлює реєстрацію права власності на ці об'єкти за іншими особами. Позивач не може контролювати дії відповідачів з належним йому майном поки це право не буде внесено Державного реєстру.

Позивач вважає, що існують всі, передбачені статтями 150-154 Кодексу адміністративного судочинства України, підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

Суд першої інстанції, відмовляючи у вжитті заходів забезпечення позову виходив з того, що позивач не зазначив і не надав до суду доказів, які б підтверджували вчинення або загрози вчинення будь-ким будь-яких реєстраційних дій щодо вказаних ним у клопотанні об'єктів за реєстраційними посвідченнями БТІ м. Києва №№037898, 037899, 037900 з метою подальшого їх відчуження, знищення тощо; або зацікавленість відповідачів у реєстрації вказаних позивачем у клопотанні об'єктів за будь-ким іншим.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ухвалу про забезпечення позову постановляє суд першої інстанції, а якщо розпочато апеляційне провадження, то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції.

Ч. 1 ст. 151 КАС України встановлено перелік видів забезпечення позову, а саме: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Таким чином, суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України, заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд надає оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Так, постановою Пленуму Вищого адміністративного суду від 06.03.2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» висвітлено позицію щодо вжиття заходів забезпечення позову в адміністративних справах, зокрема зазначено, що судам необхідно враховувати, що, згідно з частинами третьою та четвертою статті 117 КАС України, забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: зупинення дії рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; заборони вчиняти певні дії. В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Отже, при розгляді клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову суд повинен дати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з врахуванням: розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв'язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення позову забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; імовірності виникнення утруднень для виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; наявності зв'язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не приймають участь у розгляді справи.

Колегією суддів враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні від 15 листопада 2007 року по справі «Бендерський проти України», в якому Суд зазначив, що судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

Також, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Також, суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є надання тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявності об'єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Таким чином, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваними рішеннями позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності на об'єкти незавершеного будівництва, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та 11. Рішення відповідача мотивовані тим, що заявником визнається право власності на частку в об'єкті незавершеного будівництва без зазначення її розміру, що, в свою чергу, не дає змоги державному реєстратору встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Отже, правомірність рішень державного реєстратора щодо відмови у державній реєстрації прав є однією з позовних вимог, заявлених в межах даного адміністративного позову.

Належних доказів порушення державним реєстратором прав позивача під час розгляду заяв про проведення державної реєстрації права власності на вищевказані об'єкти нерухомого майна, суду не надано

Висновки щодо протиправності дій та рішень державного реєстратора (відповідача) можуть бути зроблені лише на підставі дослідження поданих сторонами доказів по справі у судовому засіданні.

Достатність та достовірність документів, які оцінював державний реєстратор, є обставинами, які підлягатимуть з'ясуванню під час розгляду та вирішення даної адміністративної справи по суті.

Аналіз обставин справи свідчить про наявність дійсного спору між учасниками процесу, однак доказів загрози виникнення суттєвої шкоди позивачу, яка полягає у втраті права власності на вищевказане нерухоме майно, позивачем не надано.

За правилами частини 1 статті 77 КАС України, тягар доведення необхідності вжиття заходів забезпечення позову покладається саме на позивача, який ініцінює таке клопотання.

В даному випадку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що невжиття таких заходів призведе до порушень прав, свобод та його інтересів до винесення рішення у справі, або ж унеможливить чи утруднить виконання рішення у майбутньому.

Також, апелянтом не надано доказів того, що в разі задоволення адміністративного позову, позивачу необхідно буде докласти значних зусиль для відновлення порушеного права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 150, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В.. Чаку Є.В.

Повний текст постанови виготовлено 03.12.2018 року