Справа № 461/5417/16-а
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року № 857/1177/18
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання - Чопко Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 22 грудня 2017 року у справі №461/5417/16-а (суддя Волоско І.Р., рішення ухвалено о 10/16 год, м.Львів) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Розвиток нерухомості» до Львівської міської ради та Департаменту містобудування Львівської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, - ОСОБА_1, про визнання протиправною та скасування ухвали в частині, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Розвиток нерухомості» (далі - ТОВ) звернулося до суду з позовом до Львівської міської ради (далі - ЛМР) та Департаменту містобудування ЛМР (далі - Департамент) у якому просило:

визнати протиправною та скасувати ухвалу ЛМР від 21.05.2015 (у позовній заяві та оскаржуваному рішенні помилково вказано 24.05.2015) №4657 «Про затвердження містобудівної документації «План зонування території м.Львова (зонінг). Том 1. Частина 4, 5. Залізничний та Шевченківський райони» (далі - Ухвала №4657) в частині віднесення земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої за адресою АДРЕСА_1 (далі - Адреса) до зони Г-3-1 «зона дитячих дошкільних установ та загальноосвітніх шкіл»;

зобов'язати ЛМР внести зміни в План зонування території м.Львова (зонінг) Том 1. Частина 5 зонування Шевченківського району (далі - План) та включити цю земельну ділянку до зони «житлової багатоповерхової забудови».

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 22 грудня 2017 року позов задоволено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржила третя особа, яка із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та приняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги наводячи вимоги Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон №3038-VI) стверджує, що судом з перевищенням повноважень зобов'язано ЛМР внести зміни до Плану. Судом не враховані правові висновки постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року у справі №461/2935/16-а, якою скасовано наказ Департаменту від 26.12.2014 №420 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво ТзОВ «Розвиток нерухомості» багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом на АДРЕСА_1» (далі - Наказ №420), а також анулювання Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові (далі - Інспекція) дозволу про початок виконання будівельних робіт від 15.03.2016 №ІV 93 на об'єкт «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом на АДРЕСА_1 у м.Львові» (далі - Дозвіл; Об'єкт будівництва відповідно). ОСОБА_1 та її представників не було повідомлено належним чином про дату, час і місце судового засідання в якому було ухвалено оскаржуване судове рішення, що створило перешкоди в достопі до суду. Рішення ухвалено без проекту землеустрою щодо відведення ТОВ земельної ділянки та повного тексту Ухвали №4657.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

При ухваленні оскарженого рішення судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, які є обов'язковою підставою для його скасування.

У відповідності до пункту 3 частини третьої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Беззаперечно підтверджено, що судом першої інстанції не вжито жодних заходів для повідомлення третьої особи та її представників про дату, час і місце судового засідання 2212.2018 в якому, за їх відсутності, розглянуто дану справу (а.с.212-214 т.2).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час затвердження Плану було допущене порушення вимог діючого законодавства, зокрема, вимог статті 18, абзацу 2 пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону №3038-VI, оскільки станом на момент прийняття Ухвали №4657 були чинними попередні рішення відповідачів, щодо планування і забудови спірної території, які спричинили виникнення суб'єктивного права у забудовника.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержання норм матеріального права, з таких міркувань.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 6 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

За частиною десятою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час вирішення справи в суді першої інстанції) акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно частин другої і третьої статті 264 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно затвердженого ухвалою ЛМР від 30.09.2010 №3924 «Про затвердження містобудівної документації «Корегування генерального плану м.Львова» ІІ-стадія. Генеральний план» Генерального плану міста Львова (далі - Генеральний план) земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить до територій багатоповерхової житлової забудови (а.с.56 т.2, а.с.185-249 т.3).

У містобудівельних обмеженнях та сервітутах щодо користування спірною земельною ділянкою від 25.06.2014 №2401-2вих-948 складених Управлінням архітектури Департаменту така земельна ділянка за цільовим призначенням відноситься до земель житлової та громадської забудови та в межах Генерального плану знаходиться в межах території багатоповерхової житлової забудови (а.с.14 т.1).

Ухвалою ЛМР від 10.07.2014 №3619 «Про затвердження ТзОВ «Розвиток нерухомості» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на АДРЕСА_1» (далі - Ухвала №3619) затверджено ТОВ проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано земельну ділянку площею 0,1775 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за Адресою (далі - Спірна земельна ділянка) в оренду терміном на 10 років для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку за рахунок земель житлової та громадської забудови за функцією використання - землі житлової забудови (а.с.6 т.1, а.с.10-44 т.4).

При прийнятті Ухвали №3619 було враховано ухвалу ЛМР від 15.05.2014 №3314 «Про відчуження у ТзОВ «Розвиток нерухомості» для суспільних потреб об'єктів нерухомого майна» (а.с.15 т.4).

З витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 08.08.2014 №40/01-15/2957, виданого Відділом Держземагенства у м.Львові Львівської області, вбачається, що Спірна земельна ділянка відноситься до земель житлової забудови (землі малоповерхової та багатоповерхової житлової забудови) (а.с.13 т.1).

12.08.2014 між ЛМР (як орендодавцем) та ТОВ (як орендарем) був укладений договір оренди землі, відповідно до якого позивач набув в строкове платне користування Спірну земельну ділянку для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, який зареєстрований у встановленому порядку (а.с.7-12, 16 т.1).

17.09.2014 за №ЛВ 11 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області зареєстровано, подану ТОВ декларацію про початок виконання підготовчих робіт (а.с.126-127 т.1).

На замовлення ТОВ ліцензованою проектною організацію - Товариством з обмеженою відповідальністю «Левадія-Проект» (ліцензія АВ № 590408; далі - ТОВ-1) був виготовлений Містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками розміщення багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом на АДРЕСА_1 (далі - Містобудівниц розрахунок).

Згідно з п.2 Пояснювальної записки «містобудівний розрахунок розроблений для визначення параметрів та вимог до проектованої ділянки, її забудови, та опрацювання оптимального планувального рішення розміщення проектованих будівель, увязки її з оточуючою забудовою. Розміщення проектованого обєкту не вимагає внесення змін в Генеральний план.

В подальшому, з врахуванням Містобудівного розрахунку були розроблені Містобудівні умови та обмеження забудови Спірної земельної ділянки, затверджені Наказом №420 (а.с.17-21 т.1).

21.05.2015 ЛМР прийнята Ухвала №4657, якою був затверджений «План зонування території м.Львова (зонінг). Том 1. Частина 4, 5. Залізничний та Шевченківський райони» до складу якого входить План, відповідно до якого Спірна земельна ділянка віднесена в межі зони Г-3-1 «зона дитячих дошкільних установ та загальноосвітніх шкіл» (а.с.89-130 т.3).

ТОВ-1 розроблену відповідну проектну документацію на Об'єкт будівництва, яка затверджена ТОВ та отримала Експертний звіт щодо розгляду проектної документації за робочим проектом від 22.09.2015 №7-049-15-ЕП/ЛО, виданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська будівельно-технічна експертиза» (а.с.107-123 т.1)

Розробку вказаної містобудівної документації здійснювало Державне підприємство Державний інститут проектування міст «Містопроект» (далі - ДП).

Згідно листа ДП від 28.10.2015 №634/12-1 невідповідність інформації про Спірну земельну ділянку допущена у Плані порівняно з інформацією, наявною в раніше затвердженій містобудівній документації - Генеральному плані, стала наслідком того, що на його розроблення в інституті була відсутня інформація щодо відведення такої земельної ділянки для розміщення багатоквартирного житлового будинку (а.с.25 т.1).

Така обставина підтверджується результатами перевірки, проведеної Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, за результатами якої Департаменту був виданий Припис №1/4-пб про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності від 05.04.2016 (а.с.26 т.1).

15.03.2016 Державною архітектурно-будівельною інспекцією України видано ТОВ як замовнику Дозвіл (а.с.124 т.1).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року у справі №461/2935/16-а визнано протиправним та скасовано Наказ №420. Цей суд виходив з того, що затвердження Містобудівних умов та обмеження забудови Спірної земельної ділянки здійснено не уповноваженою на те особою - Департаментом (а.с.231-235 т.2).

Надалі, наказом Інспекції від 09.08.2017 №66/17 (далі - Наказ №66/17), з врахування вказаного судового рішення, анульовано Дозвіл (а.с.236 т.2).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож суд першої інстанції мав з'ясувати, чи була оскаржувана Ухвала №4657 у відповідній частині прийнята ЛМР в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури, а також, чи було таке рішення прийняте на законних підставах.

Пунктом 42 частини першої стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в україні» (далі - Закон №280/97-ВР) передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Закон №3038-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

За статтею 1 цього ж Закону: 2) генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; 7) містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій; 9) план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

У відповідності до змісту частини перешої стаття 2 Закону №3038-VІ планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема: 1) прогнозування розвитку територій; 3) обґрунтування розподілу земель за цільовим призначенням; 4) взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій; 5) визначення і раціональне взаємне розташування зон житлової та громадської забудови, виробничих, рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих, історико-культурних та інших зон і об'єктів; 7) розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об'єктів.

Вимоги містобудівної документації є обов'язковими для виконання всіма суб'єктами містобудування (частина 2 статтті 5 цього ж Закону).

За змістом частин першої, другої, четвертої стаття 16 Закону №3038-VІ планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Містобудівна документація на місцевому рівні може бути оновлена за рішенням місцевих рад. Оновлення містобудівної документації передбачає, зокрема: приведення містобудівної документації у відповідність із вимогами законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Затвердження оновленої містобудівної документації на місцевому рівні здійснюється згідно із статтями 17, 18 та 19 цього Закону.

Частиною першою статті 17 Закону №3038-VІ передбачено, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

У відповідності до змісту частин першої, третьої-п'ятої, восьмої статті 18 цього ж Закону план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. Зонування території здійснюється з дотриманням та урахуванням попередніх рішень щодо планування і забудови території.

Параметри використання території та будівель, запропонованих для розташування у межах декількох земельних ділянок або окремої земельної ділянки, зокрема функціональне призначення, граничні поверховість та площа забудови, можливе розміщення на ділянці, є обов'язковими для врахування під час зонування відповідної території. Внесення змін до плану зонування території допускається за умови їх відповідності генеральному плану населеного пункту.

План зонування території затверджується на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради протягом 30 днів з дня його подання.

У частині другій статті 24 Закону №3038-VІ указано, що зміна функціонального призначення територій не тягне за собою припинення права власності або права користування земельними ділянками, які були передані (надані) у власність чи користування до встановлення нового функціонального призначення територій. Забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Абзацом 2 пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» цього ж Закону врегульовано, що положення затверджених відповідно до цього пункту проектів забудови територій, розподілу територій, містобудівних обґрунтувань з відповідними умовами та обмеженнями забудови земельної ділянки враховуються під час розроблення, внесення змін та оновлення містобудівної документації на місцевому рівні.

Стаття 19 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - ЗК) визначає поняття категорії земель, при цьому землі України за основним цільовим призначенням поділяються на, зокрема, землі житлової та громадської забудови (пункт «б» частини першої).

За змістом частин першої, другої, п'ятої статті 20 ЗК віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Як встановлено, Спірна земельна ділянка за цільовим призначенням відноситься до категорі земель житлової та громадської забудови та в межах цієї категорії ніколи не відносилася за видом (функцією) використання до земель громадської забудови, а за таким видом належала до земель житлової забудови, що і було підтверджено (визначено) Генеральним планом та Ухвалою №3619.

Прийнявши Ухвалу №4657 та затвердивши План у відповідній частині, ЛМР не врахувала попередні свої ж рішення щодо планування і забудови відповідної території, а саме, Генеральний план та Ухвалу №3619.

Ухвала №4657 у відповідній частині прийнята без врахування (узгодження) приватних інтересів ТОВ під час планування і забудови територій, вимог попередньої містобудівної документації - Генерального плану, як основного виду містобудівної документації на місцевому рівні, без дотриманням та урахуванням попередніх рішень щодо планування і забудови цієї території.

Крім того, вищевказані попередні рішення у сфері містобудування, на момент прийняття ЛМР Ухвали №4657, вже спричинили виникнення суб'єктивного права у забудовника ТОВ -права на оренду Спірної земельної ділянки для будівництва і обслуговуванняя багатоквартирного житлового будинку.

Конституційний Суд України у Рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вирішив, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

При цьому, цей Суд у пункті 4 мотивувальної частини зазначеного Рішення вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Крім того, у пункті 5 цього ж Рішення відмічено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Додатково, відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23.10.1991, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених цим Судом підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого «права власності».

Статтю 1 Протоколу №1 Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Треба погодитися із доводами позивача, що отримавши в користування Спірну земельну ділянку шляхом укладення з ЛМР Договору, ТОВ має право користуватися нею за визначеним цільовим призначенням шляхом будівництва на ній багатоквартирного житлового будинку.

В підсумку, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу в світлі зазначених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до однозначного і категоричного висновку, що при прийнятті Ухвали №4657 у відповідній частині ЛМР не були дотримані наведені вимоги Закону №3038-VІ та ЗК і враховані власні попередні рішення, що призвело до невідображення у відповідній містобудівній документації існуючого стану Спірної земельної ділянки з врахуванням всіх рішень стосовно даної території.

Та обставина, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року скасовано Наказ №420, а Наказом №66/17 анульовано Дозвіл на Об'єкт будівництва, не змінює наведені вище висновки, позаяк Наказ №420 було скасовано судом з підстав перевищення Департаментом своїх повноважень при його винесені.

За змістом пунктів 1, 10 частини другої, частин третьої, шостої статті 245 КАС у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У цьому випадках суд може визначити відповідачу - суб'єкту владних повноважень розумний строк виконання рішення суду.

Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню адміністративного судочинства (частина друга статті 119 КАС).

Застосування конкретного способу захисту права або законного інтересу залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Особа, права чи законній інтереси якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права чи законного інтересу.

Належні способи захисту - це способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.

Ухвала №4657 є нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування (підзаконним нормативно-правовим актом місцевого значення).

Частинами першою і другою статті 265 КАС урегульовано, що резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили. Нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Зваживши на наведене, належним способом захисту порушеного законного права та інтересу позивача, який дасть змогу повністю відновити (відвернути) негативні наслідки, оскарженої Ухвали №4657, для нього, буде визнання протиправною та нечинною з моменту набрання цією постановою законної сили такої Ухвали №4657 у відповідній частині.

Додатково, пункт 42 частини першої стаття 26 Закону №280/97-ВР і частина восьма статті 18 Закону №3038-VІ надає ЛМР дискреційне (самостійне) право на вирішення відповідного кола питань в межах закону. Тобто, дискреційні повноваження дають можливість на власний розсуд (без узгодження) визначати зміст рішення або вибрати один із кількох варіантів рішення.

Очевидно, що за фактичних обставин справи (відсутності явної обізнаності ЛМР із протиправністю Плану при прийнятті Ухвали №4657), суд може лише зобов'язати ЛМР розглянути питання щодо оновлення (зміни) містобудівної документації - Плану, шляхом приведення його у відповідність із вимогами наведеного вище законодавства та включення (віднесення) Спірної земельної ділянки до «зони багатоповерхової житлової забудови».

У цій частині, враховуючи строк який пройшов з моменту укладення Договору, необхідно визначити ЛМР розумний строк виконання рішення суду.

Щодо позову пред'явленого до Департаменту, то фактично позивач не формулює жодних позовних вимог до цього відповідача і, виходячи з предмета позову, таким жодним чином не порушені права, свободи чи законні інтереси позивача, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Підсумовуючи, враховуючи наведені вимоги законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій допустив порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 264, 265, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 22 грудня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та нечинною з моменту набрання цією постановою законної сили ухвалу Львівської міської ради від 21 травня 2015 року №4657 «Про затвердження містобудівної документації «План зонування території м.Львова (зонінг). Том 1. Частина 4, 5. Залізничний та Шевченківський райони» в частині віднесення земельної ділянки площею 0,1775 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 до зони Г-3-1 «зона дитячих дошкільних установ та загальноосвітніх шкіл».

Зобов'язати Львівську міську раду після набрання цією постановою законної сили невідкладно опублікувати резолютивну частину постанови в частині визнання протиправною та нечинною ухвали Львівської міської ради від 21 травня 2015 року №4657 «Про затвердження містобудівної документації «План зонування території м.Львова (зонінг). Том 1. Частина 4, 5. Залізничний та Шевченківський райони» у наведеній частині, у виданні, в якому така ухвала була офіційно оприлюднена.

Зобов'язати Львівську міську раду розглянути питання щодо внесення змін до «Плану зонування території м.Львова (зонінг) Том 1. Частина 5 зонування Шевченківського району», як складової частини «Плану зонування території м.Львова (зонінг). Том 1. Частина 4, 5. Залізничний та Шевченківський райони», затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 21 травня 2015 року №4657 «Про затвердження містобудівної документації «План зонування території м.Львова (зонінг). Том 1. Частина 4, 5. Залізничний та Шевченківський райони» та віднесення земельної ділянки площею 0,1775 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 до «зони багатоповерхової житлової забудови».

Визначити Львівській міській раді розумний строк виконання цієї постанови у зобов'язальній частині - три місяці з дня набрання постановою законної сили.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Розвиток нерухомості» 1378 гривень сплачених судових витрат.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 30 листопада 2018 року.