Справа № 821/1091/18
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 р.м. ОдесаСправа № 821/1091/18

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Гомельчук С.В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Коваля М.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за №3314/03 від 11 грудня 2017 року, зобов'язавши Головне управління призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком з 24 жовтня 2017 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач будучи громадянином України, який 28 квітня 2004 року виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, 24.10.2017 року звернувся через свого представника до Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області із заявою про призначення пенсії, однак, листом - відповіддю за №3314/03 від 11.12.2017 року йому відмовлено в її задоволенні. Позивач вважає дії відповідача неправомірними та такими, що суперечать чинному законодавству, у зв'язку з чим, просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, наголошуючи на порушенні судом норм матеріального та процесуального права, неповному з'ясуванні судом обставин справи, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, однак в судове засідання вони не з'явились, з огляду на необґрунтованість клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи і достатність доказів для її вирішення за наявними матеріалами, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є громадянином України, що постійно проживає на території держави Ізраїль (паспорт для виїзду за кордон серії АС 490110).

28.04.2004 року позивач виїхав до Ізраїлю та прийнятий на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль 09.12.2004 року.

10.10.2017 року представник позивача направив до Пенсійного фонду України заяву встановленої форми про призначення ОСОБА_2 пенсії за віком.

Листом Пенсійного фонду України від 17.12.2017 року №18587/В-11 заяву перенаправлено до Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області (в подальшому реорганізованого в Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області) для її вирішення по суті.

Разом з цим, 24.12.2017 року представник позивача звернувся із заявою про призначення пенсії ОСОБА_2 безпосередньо до Генічеського УПФУ.

До заяви про призначення пенсії позивачу додані наступні документи: оригінал заяви про призначення пенсії за віком від 10.10.2017 року (з проставленим апостилем та декларацією ОСОБА_2.), копія закордонного паспорта, копія реєстраційного номеру облікової картки платника податків, копія трудової книжки, копія довіреності представника ОСОБА_2

Рішенням Генічеського ОУПФУ за №32 від 30.10.2017 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Як вбачається з вказаного рішення, підставою для його прийняття стали висновки органу пенсійного фонду про те, що позивач не є громадянином України, що підтверджується відсутністю паспорта громадянина України та реєстрації на території України.

Разом з цим, листом Генічеського ОУПФУ від 11.12.2017 року №3314/03 представнику позивача повідомлено про прийняття зазначеного рішення.

Не погоджуючись із вказаною відмовою Управління у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів на належне пенсійне забезпечення.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, який виїхав за кордон на постійне місце проживання, має право на призначення заявленої пенсії.

Водночас, оскільки висновки відповідача про порушення позивачем порядку звернення із відповідної заявою знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 8 Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (в редакції, яка діяла до 07.10.2009 року) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду, припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Колегія суддів враховує, що згідно із ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

В своєму Рішенні №25-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Висновки Конституційний Суд України кореспондуються із висновками рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року.

Таким чином, оскільки положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі №25-рп/2009, колегія суддів вважає, що позивач має право на виплату пенсії незалежно від його місця проживання.

Разом з цим, відповідно до п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено право особи уповноважувати іншу особу на вчинення дій щодо призначення та перерахунку пенсії на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

Так, видана представнику позивача довіреність передбачає вчинення представником всіх необхідних дій в органах Пенсійного фонду України для призначення, поновлення, нарахування, перерахунку та виплати, а також одержання належної Довірителю пенсії; довіреність засвідчена у встановленому порядку, недійсною не визнавалась, не відкликалась та в судовому порядку не скасовувалась.

Разом з цим, необґрунтованими є доводи відповідача про те, що закордонний паспорт позивача не підтверджує його статус громадянина України, так як відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є, зокрема паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Водночас, згідно із п. 2.1 Порядку від 25.11.2005 року №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку, надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 1 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562, а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення; 3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 1, 3 до Положення); 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5)документи, які засвідчують особливий статус особи; 6) документ уповноваженого органу Пенсійного фонду про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).

Згідно із п. 2.23 Порядку від 25.11.2005 року №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Отже, чинним законодавством чітко встановлено, що для призначення пенсії документи, якими підтверджується стаж, вік та заробітна плата, подаються до територіального органу ПФУ тільки в оригіналах (на відміну від поновлення вже призначеної пенсії певній категорії осіб, яке здійснюється за документами, наявними у матеріалах пенсійної справи та не вимагає подання оригіналів відповідних документів).

Таким чином, реалізація гарантованого права громадянам щодо призначення пенсії відбувається за заявочним принципом.

На підтвердження права на пенсію особи мають подати органу визначений чинним законодавством пакет документів, на підставі яких пенсійний орган перевіряє заявлене ними право.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, позивач надав повний пакет документів, які враховуються органом пенсійного фонду під час вирішення питання про призначення пенсії.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відмовлено позивачу у призначенні пенсії рішенням №32 від 30.10.2017 року.

Підставою для прийняття вказаного рішення стала неможливість органу пенсійного фонду призначити пенсію у зв'язку із тим, що позивач не є громадянином України, що підтверджується відсутністю паспорта громадянина України та реєстрації на території України.

Водночас, як показав аналіз вищенаведених правових норм, зазначені підстави для відмови у призначенні особі пенсії не ґрунтуються на Законі.

Також, наведені обставини свідчать про те, що надані разом із заявою документи були належним чином оформлені позивачем та давали органу можливість вирішити заявлене питання.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відмова Управління, оформлена листом від 11.12.2017 року №3314/03, у такому разі не є рішенням суб'єкта владних повноважень та розцінюється як інформування заявника щодо певних обставин вирішення заяви, у тому числі про раніше прийняте рішення №32 від 30.10.2017 року, та не може нести певних додаткових висновків з приводу призначення позивачу пенсії.

Таким чином, рішення відповідача про відсутність правових підстав для призначення позивачу пенсії є необґрунтованим та суперечить чинному законодавству.

Водночас, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З огляду на те, що права та інтереси позивача на пенсійне забезпечення порушує саме рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав та інтересів шляхом заявлення вимог щодо протиправності відповідної відмови Управління, оформленої листом, не є ефективним, у зв'язку із чим колегія суддів, керуючись приписами ч. 2 ст. 9 КАС України, вважає, що рішення Управління №32 від 30.10.2017 року підлягає скасуванню.

Водночас, оскільки відповідачем не перевірено подану заяву про призначення пенсії по суті, у тому числі із дослідженням віку позивачу, стажу, у тому числі страхового, колегія суддів вважає передчасними вимоги про зобов'язання органу пенсійного фонду призначити і нарахувати у встановленому порядку пенсії.

У зв'язку із чим, апеляційний суд вважає, що належним способом захисту прав та інтересів позивача на цій стадії є висновок суду про обов'язок органу повторно розгляду заяву про призначення пенсії.

З огляду на наведене, оскільки висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 9, 139, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області від 30.10.2017 року №32 про відмову у призначені ОСОБА_2 пенсії за віком.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 10.10.2017 року про призначення пенсії за віком.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03.12.2018 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

М.П. Коваль