Справа № 754/16414/17
Суддя: Таран Н. Г.
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/45/18
РІШЕННЯ
Іменем України

15 листопада 2018 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Таран Н.Г.
секретаря судового засідання Гайворонського В.М.
за участі
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Бойчун Н.Д.
представника відповідача Мних Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві, про визнання дій неправомірними та зобов?язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Деснянського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, про визнання дій неправомірними та зобов?язання вчинити певні дії та просив визнати протиправними дії Лівобережного об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначені позивачу пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 10 років відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язати відповідача призначити пенсію за віком із зниженням пенсійного віку на 10 років відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 14 липня 2017 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 14 липня 2017 року звернувся до Лівобережного об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та надав відповідні необхідні документи. Листом від 15 листопада 2017 року №17014 відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії із скороченням пенсійного віку, мотивуючи свою відмову тим, що надані ним документи не є первинними документами, що визначають час виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та на підставі яких може видаватись довідка ф-122. Позивач вважає, що відповідачем грубо порушені його конституційні права та інтереси як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, передбачені Конституцією України, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС є протиправними та прийнятими з порушенням норм законодавства України, яке передбачає порядок призначення пенсій.
Ухвалою від 31 липня 2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання замінено сторону відповідача з Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали та просили задовольнити позов у повному обсязі.
Представник відповідача позовні вимоги не визнала, вказуючи на те, що основним документом, який буде визначати право на призначення пенсії та буде підставою для визначення права для нарахування пенсії є довідка форми № 122 про про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Дійсно позивач звернувся до управління з заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Управління листом від 15 листопада 2017 року відмовили позивачу у призначені пенсії за віком із зниженням пенсійного віку. Правове обґрунтування дій управління полягало в тому, що позивачем не надано необхідний перелік документів, а документи, які надані не дають достатніх підстав переконатися, в якій самі зоні відчуження позивач виконував роботи пов`язані з наслідком ліквідації аварії на ЧАЕС. Отже, у позивача відсутній основний документ, що визначає право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку.
Вислухавши думку сторін, ретельно дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
14 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Проте, після перевірки наданих позивачем документів Лівобережним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві було відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідно листа відповідача від 15 листопада 2017 року вказана відмова була мотивована тим, що позивачем не надано всі необхідні документи для призначення пенсії за віком на пільгових умовах. А саме, в матеріалах справи відсутня довідка форми № 122. Позивач вважає вказані дії відповідача неправомірними, оскільки він дійсно був відряджений з місця роботи та працював у зоні відчуження по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і підтвердженням цього факту є наступні дані:
-посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС серії НОМЕР_1 , виданого 10 лютого 1993 року;
-запис у військовому квитку серії НОМЕР_2 від 08 травня 1984 року;
-лист військової прокуратури Деснянського гарнізону від 13 квітня 1989 року №386;
-довідка військової частини НОМЕР_3 від 12 жовтня 2017 року № 523;
-довідка військової частини НОМЕР_4 від 26 жовтня 2017 року № 540;
-лист військової частини НОМЕР_3 від 13 жовтня 2017 року № 526;
-лист військової прокуратури Деснянського гарнізону від 13 жовтня 2017 року № 3584.
Отже, позивач вважає, що зазначені документи підтверджують факт перебування у зоні відчуження та участі в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році та його право на пенсію, як особи, яка має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку та застосуванням пільг при обчисленні стажу роботу та середньомісячного заробітку із зниженням пенсійного віку. Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пункту 6 частини 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Згідно з вимогами ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
В силу вимог статті 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення», умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом Української РСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.
Положеннями ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
У відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зі змісту ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» випливає, що пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, призначаються лише учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи.
Зазначеній категорії осіб згідно зі ст. 65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за поданням районних державних адміністрацій Міністерством у справах захисту населення від наслідків аварії на ЧАЕС України, Радою Міністрів АРК, державними адміністраціями областей, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями видаються посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій (ч.4 ст.65 Закону №796-ХІІ).
Постановою Кабінету Міністрів України №51 від 20 січня 1997 року затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №51).
Вказаним Порядком №51 визначено, зокрема, правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи, коло осіб, яким вони видаються.
Так, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з 1 липня 1986 року до 31 грудня 1986 року від 1 до 5 календарних днів, у 1987 році - від 1 до 14, у 1988 - 1990 роках - не менше 30 календарних днів, на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або на їх будівництві - не менше 14 календарних днів у 1986 році, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія А (п.5 Порядку №51).
Відповідно до п.10 Порядку №51 посвідчення видаються учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС на підставі одного з таких документів: а) посвідчення про відрядження в зону відчуження; б) військового квитка і довідки командира військової частини або архіву про участь у ліквідації наслідків аварії у зоні відчуження; в) довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження (із зазначенням кількості днів і населеного пункту).
Отже, при видачі позивачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1993 році, категорія 2, серія НОМЕР_1 , відповідною комісією були встановлені та перевірені всі документи, необхідні для встановлення вказаного статусу.
Згідно розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого, Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженого постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильські АЕС: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
У разі неможливості подання довідки № 122 внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, для визначення права на призначення пенсії надаються інші (первинні) документи, що підтверджують період роботи в зоні відчуження: первинні документи, що підтверджують періоди перебування в зоні відчуження: довідки про періоди роботи в зоні, табелі обліку робочого часу за період роботи в зоні, подорожні листи для водіїв, копії відомостей (особових рахунків) на виплату заробітної плати; особи, що були призвані на військові збори, можуть підтвердити виконання робіт в зоні довідками військових частин про виконання робіт в зоні, архівними документами Міністерства оборони.
Згідно зі ст.15 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» довідки про період роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є лише підставою для визнання статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
З огляду на вищезазначені норми Закону, документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи», який наявний у позивача, а саме посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1993 році, категорія 2, серія НОМЕР_1 .
Підставою для відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах, як зазначено у рішенні відповідача, є те, що надані позивачем документи для призначення пенсії не є первинними та не підтверджують перебування безпосередньо в зоні відчуження, а підтверджують лише направлення у відрядження.
З даним твердженням відповідача суд не погоджується, з огляду на наступне.
Факт перебування ОСОБА_1 у зоні відчуження у 1986 році, підтверджується копіями документів, наданими позивачем разом з позовною заявою, зокрема: виданим позивачу посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 серії НОМЕР_1 від 10 лютого 19993 року, належною позивачу трудовою книжкою, записом у військовому квитку серії НОМЕР_2 від 08 травня 1984 року; листом військової прокуратури Деснянського гарнізону від 13 квітня 1989 року №386; довідкою військової частини НОМЕР_3 від 12 жовтня 2017 року № 523; довідкою військової частини НОМЕР_4 від 26 жовтня 2017 року № 540; листом військової частини НОМЕР_3 від 13 жовтня 2017 року № 526; листом військової прокуратури Деснянського гарнізону від 13 жовтня 2017 року № 3584, які в свою чергу підтверджують, що позивач проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_5 в період з 15 травня 1984 року по 13 травня 1986 року та приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у с. Терехі Чорнобильського району Київської області в період з 04 травня по 08 травня 1986 року.
Поряд з цим, незабезпечення збереження первинних документів не з вини позивача за умови наявності інших доказів не може свідчити про правомірність позбавлення ОСОБА_1 права користування пільгами, встановленими ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме: призначення пенсії на пільгових умовах.
Таким чином, позивачем було подано всі наявні в нього документи, які в повній мірі підтверджують його перебування у відрядженні у зоні відчуження та можуть бути підставою для призначення пенсії відповідно до положень ст. 55 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Враховуючи викладене, суд вважає, що наявні в позивача документи, які долучені до матеріалів справи та були додані до заяви про призначення пенсії, містять дані на підтвердження факту перебування та виконання ним робіт у зоні відчуження у 1986 році та яких є достатньо для призначення позивачу пенсії, передбаченої ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Крім того слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства («STRETCH v. THE UNITED KINGDOM» № 44277/98).
У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY» № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).
У пункті 52 рішення у справі «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Скордіно проти Італії» («Scordino v. Italy» № 36813/97).
Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.
У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини, з посиланням на закріплений в законодавстві України принцип in dubio pro tributario, зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.
Крім того, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення «Брумареску проти Румунії» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права («Brumarescu v. Romania» № 28342/95). Крім цього, у пункті 109 справи «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку («Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova» № 45701/99).
Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобовязання відповідача вчинити дії, варто зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02).
Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Виходячи з вищенаведеного, суд доходить до висновку, що вимога позивача щодо зобов`язати відповідача призначити йому пенсію за віком як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, із зменшенням пенсійного віку на 10 років, відповідно до поданої заяви від 14 липня 2017 року на підставі ст.55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред`явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.
Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки при зверненні до суду позивач на підставі Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору, то з відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, за рахунок бюджетних асигнувань на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн.
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві, про визнання дій неправомірними та зобов?язання вчинити певні дії - задовольнити.
Зобов?язати Головне управління Пенсійного Фонду України в м. Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 10 років відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 14 липня 2017 року.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 640,00 грн.
Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено 21.11.2018 року.
Суддя: Н.Г. Таран