Справа № 308/7411/17
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2018-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/940/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Луців І.І.,

представників позивача Гиріча В.В., Драпайла М.В.,

представника відповідача Белякова А.І.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення в особі Закарпатської філії на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 травня 2018 року у справі № 308/7411/17 за адміністративним позовом Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення в особі Закарпатської філії до Ужгородської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Леміш О.М. в м. Ужгороді Закарпатської області 07.05.2018 року, згідно з журналом судового засідання о 14:17 год., відомості про складення повного тексту судового рішення у справі відсутні), -

ВСТАНОВИВ:

Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення в особі Закарпатської філії (далі - позивач, Концерн РРТ) звернувся з адміністративним позовом до Ужгородської міської ради (далі - відповідач), в якому просить, з урахуванням зміни позовних вимог визнати незаконним та скасувати п. 2.2. рішення Ужгородської міської ради від 01.10.2010 року № 1595 «Про регулювання земельних відносин».

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 07 травня 2018 року в задоволенні позову відмовив повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 травня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що земельна ділянка, щодо якої відповідачем винесене спірне рішення, перебуває на законних підставах у користуванні позивача. Згоди на її вилучення позивач не давав. Вирішення питання про вилучення даної земельної ділянки відбувалося без участі позивача, про саме рішення позивач зміг дізнатися тільки випадково у 2017 році. Суд першої інстанції розглянув справу без врахування зміни позивачем предмета позову. Висновки суду спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, які були безпідставно не враховані судом першої інстанції. через позивачем подані документи судом не досліджувалися - має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні Ужгородського міськрайонного суду, фактичним обставинам справи. Крім того, зазначає, що покликання суду першої інстанції на те, що рішення Ужгородської міської ради №1595 від 01 жовтня 2010 року, як ненормативний акт, вичерпало свою дію шляхом його прийняття, а отже не може бути скасоване не відповідає дійсності, оскільки відповідачем не надано суду ніяких доказів про реалізацію такого рішення, як ненормативного акту.

Відповідач у визначений, відповідно до частини 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства, строк надав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Звертає увагу апеляційного суду на пропуск позивачем строку звернення до суду. Зміна позивачем предмета позову не могла була прийнята судом першої інстанції до уваги через несвоєчасне заявлення позивачем такої вимоги. Також зазначає, що позов про скасування спірного пункту рішення відповідача не може розглядатися в межах адміністративного судочинства, оскільки наявний спір про право цивільне. Позивач перестав бути користувачем спірної земельної ділянки, оскільки державний акт на право постійного користування, яким він обґрунтовує свої вимоги втратив чинність у зв'язку з видачею нового акта.

В судовому засіданні представники апелянта наполягали на задоволенні апеляційної скарги.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини:

В листопаді 2009 року Концерн РРТ звернувся з клопотанням до Ужгородської міської ради щодо переоформлення Державного акта на право постійного користування землею І-ЗК № 001659 від 31.01.2000 року.

01.10.210 року № 1595 сесією Ужгородської міської ради прийнято рішення «Про регулювання земельних відносин», відповідно до пункту 2.2 якого вирішено дати дозвіл КРРТ на підготовку проекту відведення земельних ділянок під будівлями та спорудами для їх обслуговування площею 0,95 га по вул. Перемоги, 74 та площею 1,03 га по вул. Кримській, 24а (в постійне користування). Територію, що не використовується для виробничих потреб підприємства площею 0,53 га по вул. Перемоги, 74 та площею 0,70 га по вул. Кримській, 24а перевести до земель запасу міста.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення відповідача стосується 28 фізичних і юридичних осіб, а не лише позивача. Пункт рішення, який стосується користування саме позивачем земельної ділянки, був реалізований, а відтак вичерпав свою дію. Позивач не довів своє титульне право користування земельною ділянкою, оскільки право користування земельною ділянкою було оформлене на іншу особу, правонаступником якої позивач на є. Суд першої інстанції зазначив про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Апеляційний суд не погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Апеляційним судом також встановлено, що відповідно до державного акту І-ЗК№001659 від 31.01.2000 року на право постійного користування землею у користуванні Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (як правонаступника прав і обов'язків державних підприємств, які входили до його складу й реорганізовані у філії відповідно до наказу Міністерства транспорту та зв'язку України від 20.07.2006 №751 «Про реорганізацію підприємств, що входять до складу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення», в тому числі: Закарпатського обласного радіотелевізійного передавального центру (пункт 3.2. Статуту Концерну радіомовлення. радіозв'язку та телебачення, в редакції 2016р., затвердженого Адміністрацією Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України наказом від 17.05.2016р. №333), перебувають земельні ділянки пл. 1,48 га по вул. Перемоги. 74 та пл. 1,73 га по вул. Кримській, 24а у м. Ужгороді.

В листопаді 2009 року позивач звернувся з клопотанням до Ужгородської міської ради щодо переоформлення Державного акту на право постійного користування землею №1-ЗК№001659 від 31.01.2000 року, виданого Закарпатському обласному радіотелевізійному передавальному центру та КРРТ.

Відповідь на вказане звернення було Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 22.09.2010р. за вих. №1281/02-2 та надійшло до позивача 23.09.2010 року.

У даному документі зазначено, що клопотання про переоформлення Державного акту на право постійного користування землею для виробничих потреб пл.1,48 га по вул. Перемоги. 74 та пл. 1.73 га по вул. Кримській. 24а на КРРТ розглянуто на засіданні постійної комісії з питань забудови та раціонального використання земельних ресурсів міста 22.09.2010р.

Комісією рекомендовано дати дозвіл КРРТ на підготовку проекту відведення в постійне користування земельних ділянок площею 0.95 га по вул. Перемоги, 74 та площею 1.03 га по вул. Кримській, 24а під будівлями та спорудами та для їх обслуговування, а територію, що не використовується для виробничих потреб підприємства відповідно, площею 0.53 га по вул. Перемоги. 74 та площею 0.70 га по вул. Кримській. 24а перевести в землі запасу міста.

Інформація стосовно спірного рішення відповідача, викладена у листі виконавчого комітету Ужгородської міської від 10.05.2017 року отримана позивачем 15.05.2017 року (а.с. 64).

Відомості про більш ранню обізнаність позивача з наявністю спірного рішення у справі відсутні.

Суд першої інстанції послався на пропуск позивачем строку звернення до суду, обґрунтовуючи такий свій висновок прямим зазначенням обізнаності позивача про наявність спірного рішення в тексті позовної заяви.

Однак аналіз тексту позовної заяви свідчить про протилежне. Будь-яких доказів того, що до 15.05.2017 року позивач знав чи міг дізнатися про спірне рішення немає. Навпаки, зі свого боку позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу роз'яснення ситуації щодо спірних земельних ділянок, однак відповіді з посиланням на прийняте рішення не отримував.

Лист від 22.09.2010 року також не може бути розцінений як доказ обізнаності позивача про наявність спірного рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 47 Закону України від 21.05.1997 року 280/97-ВР № «Про місцеве самоврядування» (далі - Закон № 280/97-ВР) постійні комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету.

Частиною 10 цієї ж правової норми передбачено, що за результатами вивчення і розгляду питань постійні комісії готують висновки і рекомендації.

Однак, не постійні комісії, а саме відповідні ради є відповідно до статті 1 та 10 Закону № 280/97-ВР представницькими органами місцевого самоврядування, який в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Таким чином датою, яка свідчить про отримання КРРТ інформації стосовно рішення Ужгородської міської ради від 01.10.2010 року № 1595 слід вважати саме 15.05.2017 року.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 02.09.2017 року.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 99 КАС України (в редакції чинній на час подання позову) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду не відповідають обставинам справи і не узгоджуються з відповідними вимогами КАС України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону № 280/97-ВР органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування, відповідно до Конституції України, визначає Закон № 280/97-ВР.

Положеннями статті 59 Закону № 280/97-ВР встановлено, що місцеві ради в межах своїх повноважень приймають нормативні та інші акти у формі рішень, які з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України можуть визнаватися незаконними лише в судовому порядку.

Відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 7 липня 2011 року № 3613-V1 та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» від 17 жовтня 2012 р. № 1051 право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 р. № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлено, що раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Крім того, відповідно до пункту 10 розділу VII Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Згідно із частиною другою статті 2 Земельного кодексу України суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Відповідно до частини п'ятої статті 59 Господарського кодексу України припинення діяльності суб'єкта господарювання здійснюється шляхом його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації - за рішенням власника (власників) чи уповноважених ним органів, за рішенням інших осіб - засновників суб'єкта господарювання чи їх правонаступників, а у випадках, передбачених цим Кодексом, - за рішенням суду.

Таким чином, потреба у переоформленні права постійного користування земельною ділянкою виникає у разі реорганізації суб'єкта господарювання, який використовує земельну ділянку на підставі державного акта на право постійного користування землею.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до наказу Мінтрансзв'язку України від 20.07.2006 р. № 751 «Про реорганізацію підприємств, що входять до складу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення» державне підприємство «Закарпатський обласний радіотелевізійний передавальний центр» було реорганізовано шляхом приєднання до правонаступника КРРТ у якості філії.

На виконання положень ст. 107 Цивільного кодексу України 01.04.2007 року членами комісії з реорганізації ДП «Закарпатський ОРТПЦ» був підписаний, а 03.05.2007 року наказом Мінтрансзв'язку України № 361 затверджений передавальний акт, відповідно до якого усі майнові і немайнові права та зобов'язання ДГІ «Закарпатський ОРТПЦ», у тому числі права на земельні ділянки, переходять до правонаступника - КРРТ.

Згідно з ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (в редакції, що діяла у 2007 році) нотаріально засвідчена копія вказаного передавального акту надавалася державному реєстратору для проведення державної реєстрації припинення ДП «Закарпатський ОРТПЦ» в результаті приєднання до правонаступника КРРТ.

Запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи ДП «Закарпатський ОРТПЦ» здійснено 22.05.2007 р.

На виконання п. 4.4. вищенаведеного наказу Міністерства транспорту та зв'язку України від 20.07.2006 р. № 751 згідно наказу КРРТ від 30.10.2006 р. № 139 була створена Закарпатська філія КРРТ.

Відповідно до наказу КРРТ від 30.03.2007 р. № 86-А Закарпатська філія КРРТ з 01.04.2007 р. розпочала роботу.

Відтак, КРРТ є правонаступником прав та зобов'язань ДП «Закарпатський ОРТПЦ», у тому числі прав на земельні ділянки, користувачем яких було державне підприємство «Закарпатський обласний радіотелевізійний передавальний центр», відповідно до вимог законодавства, що підтверджується наданими документами.

Отже висновки суду першої інстанції про відсутність доказів правонаступництва позивачем прав та обов'язків попереднього землекористувача не ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до статті 141 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

З матеріалів справи не вбачається будь-яких підстав, передбачених ст. 141 ЗК України, для припинення права користування позивачем земельними ділянками пл. 1,48 га по вул. Перемоги. 74 та пл. 1,73 га по вул. Кримській, 24а у м. Ужгороді.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 № 5245-VI передбачено, що у державній власності залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності.

Щодо покликань суду першої інстанції на те, що рішення Ужгородської міської ради № 1595 від 01 жовтня 2010 року, як ненормативний акт, вичерпало свою дію шляхом його прийняття, а отже не може бути скасоване не відповідає дійсності апеляційний суд зазначає, що в матеріалах відсутні будь-які допустимі докази про реалізацію такого рішення, як ненормативного акту. Зокрема, не визначено території, яка б перейшла у розпорядження міської ради, згідно вищезгаданого рішення. Не внесено змін до земельно-облікових документів щодо зменшення площі землекористувань підприємства, не скасовано Державний акт на право постійного користування 1-ЗК№001659 від 31.01.2000 року, не зменшено ставки земельного податку, відповідно до зазначеної у рішенні площі, який сплачується позивачем впродовж усього періоду користування земельними ділянками.

Згідно до частини 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 1 частини 3 ст. 2 КАС України визначено, що верховенство права є однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у Рішенні «Суханов та Ільченко проти України» (Рішення від 26.09.2014 року) зауважив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (п. 35).

У справі «Трегубенко проти України» (Рішення від 02.11.2004 року, п. 53) ЄСПЛ зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (див. рішення щодо Брумареску (Brumaresku), параграф 78).

В Рішенні від 20.11.2011 року у справі «Рисовський проти України», в якому досліджувалися питання порушення саме земельних прав заявника, ЄСПЛ дійшов висновку про особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п. 70).

Таким чином, вважаючи, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не було дотримано вищезазначених вимог щодо балансу інтересів суспільства та позивача користувача земельної ділянки, належного урядування, слід визнати наявність порушеного права позивача, яке підлягає захисту у спосіб, визначений самим позивачем, зокрема у запереченнях на відзив від 04.01.2018 року (а.с. 58), в яких він просив визнати незаконним та скасувати пункт 2.2 оскаржуваного рішення. Дане заперечення подане до початку судового розгляду справи.

Провадження у справі відкрито 03.08.2017 року.

Відповідно до пункту 10 Розділу VII КАС України в чинній редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини 1 ст. 51 КАС України в редакції, чинній на час відкриття провадження у справі, позивач має право в будь-який час до закінчення судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від адміністративного позову &?т;…&?о;. Позивач має право до початку судового розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Вимоги до такої заяви КАС України, чинним на час вчинення зазначеної процесуальної дії, не встановлювалися.

Частиною 1 статті 47 чинного КАС України передбачено, що позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п'ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у даній справі не вирішувалося, підготовче засідання не проводилося.

Хоча позивачем при подачі заперечень на відзив не дотримано загальних вимог, передбачених для відповіді на відзив, заяв з процесуальних питань, передбачених статтями 163, 166, 167 КАС України в чинній редакції, проте судом першої інстанції не було повернуто заперечень заявнику, а отже вони ним були прийняті до уваги при вирішенні справи.

Виходячи із вказаного змісту заперечень на відзив та їх резолютивної частини, позивач скористався правом на зменшення розміру позовних вимог.

Крім того, слід врахувати положення пункту 4 частини 3 ст. 2 та частини 2 ст. 9 КАС України в чинній редакції, відповідно до яких змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі є однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, посилання суду першої інстанції на неможливість захистити права позивача внаслідок того, що оскаржуване рішення зачіпає права та інтереси багатьох інших осіб, які не мають відношення до даного спору, безпідставні.

Суд при вирішенні справи, встановивши факт порушення охоронюваних законом прав та інтересів позивача, і вважаючи, що обраний позивачем спосіб захисту не може бути застосований, обрати найбільш правильний та результативний спосіб захисту та відновлення порушених прав.

Частина 1 ст. 2 КАС України передбачає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У рішенні від «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява № 7460/03), (рішення від 15 травня 2008 р.) ЄСПЛ вкотре нагадав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (див. рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija et Hiro Balani c. Espagne) від 9 грудня 1994 р., заява № 18390/91).

Конвенція не гарантує захисту теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie), заява № 6694/74, від 13 травня 1980 р.). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (див. «Дюлоранс проти Франції» (Dulaurans c. France), заява № 34553/97, п. 33, від 21 березня 2000 р.; «Донадзе проти Грузії» заява № 74644/01, пп. 32 та 35, від 7 березня 2006 р.).

Згідно частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до пункту 2 ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин 1 та 2 ст. 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Висновки суду першої інстанції у справі, що розглядається, не відповідають обставинам справи, ним були неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 242, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Закарпатської філії Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 травня 2018 року у справі № 308/7411/17 скасувати, та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги Закарпатської філії Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати пункт 2.2. рішення Ужгородської міської ради «Про регулювання земельних відносин» від 01.10.2010 року №1595.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повний текст складено 30.11.2018