Справа № 826/15190/17
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 листопада 2018 року № 826/15190/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шевченко Н.М.,

суддів: Аверкової В.В., Бояринцевої М.А.,

за участі секретаря судового засідання - Поліщук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити дії,

за участі учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Шокуна О.В.,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (надалі по тексту також - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України по неприведенню у відповідність до вимог нормативно-правових актів, що мають вищу силу, положень пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» щодо розміру підвищення, встановленого статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»), який розмір визначено в сумі 66,43 гривні;

- зобов'язати Кабінет Міністрів України внести зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення», якими встановити дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, у розмірі не меншому ніж 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, починаючи з 20.05.2017.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає про те, що, на його думку, оскаржуваною бездіяльністю відповідача щодо неприведення у відповідність до положень законодавства та неосучаснення розміру допомоги соціально незахищеним категоріям населення, що мають статус «дітей війни», порушується його право на отримання належного розміру підвищення до пенсії.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача Шокун О.В. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, надавши суду відзив на позовну заяву, вказав, що Кабінет Міністрів України, встановлюючи конкретний розмір підвищення дітям війни, діяв в межах визначених законом повноважень.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, позивач є пенсіонером, отримує пенсію за віком та має статус «дитина війни».

Відповідно до листа Слобожанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова № 112/Т-4 від 07.08.2017, позивач отримує підвищення до пенсії дітям війни, що встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381 відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у сумі 66,43 грн., а отже, на думку позивача, він є суб'єктом правовідносин, до яких застосовується постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381.

З 01.01.2015 набрали чинності чергові зміни до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Вказана ч. 1 ст. 6 даного закону викладена в наступній редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».

Отже, чинна редакція даної статті зобов'язує Кабінет Міністрів України встановлювати порядок та розмір такого підвищення.

На виконання даного обов'язку відповідачем прийнята постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення».

Положеннями п. 4 вказаної постанови встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66 грн. 43 коп.

Указаний розмір підвищення встановлений 25.03.2014 при внесенні чергових змін до постанови від 28.12.2011 № 1381.

Відповідно до приписів ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» розмір прожитого мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на момент внесення змін складав 949,00 грн., тобто підвищення дітям війни у розмірі 66,43 грн. у 2014 році складало 7 % мінімальної пенсії за віком.

Протягом 2015-2017 років, тобто після внесення останньої зміни до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», розмір вказаного підвищення Кабінетом Міністрів України жодного разу не змінювався.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 01.05.2017 складає 1312,00 грн. Підвищення дітям війни, що наразі виплачується у розмірі 66,43 грн. складає 5 % мінімальної пенсії за віком.

Отже, позивач вважає, що відповідачем встановлено підвищення дітям війни в розмірі значно меншому ніж 30 % мінімальної пенсії за віком, як було встановлено Законом України «Про соціальний захист дітей війни» у попередній редакції, а також дане підвищення постійно зменшується у відсотковому відношенні до мінімальної пенсії, оскільки відповідачем не вчиняються дії для осучаснення розміру даної виплати.

Не погоджуючись з такими діями та бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає таке.

Положеннями ст. 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни крім пенсійних виплат із системи пенсійного забезпечення мають право отримувати доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» державні соціальні гарантії дітям війни встановлюються з метою визнання на державному рівні важкого життєвого шляху громадян України, чиє дитинство збіглося з роками Другої світової війни та надання дітям війни соціальної підтримки.

Приписи ч. 1 ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» визначають, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Реалізація визначеної законом компетенції Кабінету Міністрів України втілилась в абз. 1 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» (в діючий редакції відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 № 112), згідно з яким встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66 грн. 43 коп.

Так, ч. ч. 1, 2 ст. 7 КАС України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Варто зазначити, що первісна редакція ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» встановлювала, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 % мінімальної пенсії за віком, і на яку посилається позивач в обгрунтування позовних вимог, була змінена згідно із Законом України від 28.12.2007 № 107-VI та викладена у наступній редакції: «дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни».

Остання (чинна) редакція ч. 1 ст. 6 Закону визначається згаданим вище Законом України від 28.12.2014 № 76-VIII.

Ураховуючи те, що позовні вимоги стосуються правовідносин, що існують на теперішній час, на переконання колегії суддів, є очевидним, що посилання позивача на правові норми в попередній редакції, що втратили чинність, слід вважати безпідставним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 117 Конституції України та ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Отже, при визначенні, шляхом прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» конкретного розміру підвищення до пенсії дітям війни, Уряд діяв в межах своїх повноважень та у передбачений законом спосіб.

Згідно із Законом України від 28.12.2014 № 80-VIII установлено, що норми і положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно із Законом України від 08.07.2010 № 2456-VI (Бюджетний кодекс України), ураховуючи зміни, внесені Законом України від 28.12.2014 № 79-VIII.

Відповідно до ст. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у рішеннях від 26.12.2011 № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

Колегією суддів також ураховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014, у якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Таким чином, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, у тому числі і виплати дітям війни, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

У той же час, починаючи з 2012 року з метою здійснення заходів щодо поетапного до 2015 року підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28.12.2011 № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення».

Згідно з п. 4 вказаної постанови установлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66 грн. 43 коп. Особам, які одночасно мають право на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до Законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань» і «Про соціальний захист дітей війни», таке підвищення провадиться за їх вибором за однією з підстав.

З аналізу наведених норм вбачається, що Кабінетом Міністрів України, на виконання вимог ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в межах соціально-економічних можливостей держави, установлено у зазначеному розмірі підвищення дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії.

Також передбачено таке підвищення за вибором, якщо особам, які одночасно мають право на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до Законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань» і «Про соціальний захист дітей війни», за однією з наведених підстав.

Стосовно вимоги позивача про зобов'язання Кабінету Міністрів України внести зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення», якими встановити дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, у розмірі не меншому ніж 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, починаючи з 20.05.2017», слід звернути увагу на наступному.

Насамперед, завданням адміністративного судочинства, відповідно до ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Таким чином, законодавча влада - це делегована народом своїм представникам у парламенті державна влада, яка має виключне право приймати закони. Вона здійснює і фінансову (право щорічного затвердження бюджету країни), і установчу (участь парламенту у формуванні вищих виконавчих і судових органів), і контрольну функції.

У свою чергу, виконавча влада - це влада, яка володіє правом безпосереднього управління в державі. Носієм цієї влади у масштабі країни є уряд, який забезпечує виконання законів та інших актів законодавчої влади, відповідальний, підзвітний та підконтрольний їй.

Необхідно наголосити, що судова влада обмежена нормами та принципами права і здійснюється у формі судової процедури й не може залежати від суб'єктивного впливу інших гілок влади. Тобто, кожна гілка влади наділена певними дискреційними повноваженнями, визначеними нормами законодавства.

Варто зазначити, що завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а, насамперед, в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушуються принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, з огляду на що, завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи з вищезазначеного, визначення будь-якого іншого розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виходить за межі адміністративного процесу та не відповідає завданням адміністративного судочинства, а отже, як наслідок, вказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 72 - 77, 241 - 246, 250, 255, 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Головуючий суддя Н.М. Шевченко

Судді: В.В. Аверкова

М.А. Бояринцева

Повний текст рішення складено 05.12.2018.