Справа № 806/2238/18
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/2238/18

Головуючий у 1-й інстанції: ЛипаВ.А.

Суддя-доповідач: Франовська К.С.

29 листопада 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Франовської К.С.

суддів: Іваненко Т.В. Кузьменко Л.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 липня 2018 року (час ухвалення рішення - не зазначено, місце ухвалення рішення - м. Житомир, дата складання повного тексту рішення - 16.07.2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним і скасування п. 48 рішення №37 від 06.04.2018 року, зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу,

В С Т А Н О В И В :
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив :

- визнати протиправним і скасувати п.48 рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи, з 26.10.2015 року, внаслідок поранення, контузії і захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 06.04.2017 року №37;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи, внаслідок поранення, контузії і захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 26.10.2015 року, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та порядку затвердженого, постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 № 975.

Позов мотивований тим, що Міністерство оборони України прийняло рішення про відмову призначити та виплатити вказану одноразову грошову допомогу всупереч нормам Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 № 975 з підстав встановлення інвалідності понад 3-місячний строк після звільнення з служби, та зміною групи інвалідності понад дворічний термін, протиправно.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Цим рішенням визнано протиправним та скасовано п.48 рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи, з 26.10.2015 року, внаслідок поранення, контузії і захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 06.04.2017 року №37.

Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи, внаслідок поранення, контузії і захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 26.10.2015 року, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та порядку затвердженого, постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 № 975.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 24 липня 2018 року ухвалено виправити в рішенні Житомирського окружного адміністративного суду у справі № 806/2238/18 допущену описку. По тексту рішення суду від 16.07.2018 року замість "протокол засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 06.04.2017 року №37", читати - "протокол засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 06.04.2018 року №37".

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Міністерство оборони України оскаржило його в апеляційному порядку, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, відсутність належної правової оцінки поданих сторонами доказів, порушення судом норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим порушує питання про скасування судового рішення з прийняттям нового про відмову у позові. В обґрунтування апеляційної скарги зазначається, що оскільки встановлення інвалідності позивача відбулося понад термін встановлений Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (три місяці після звільнення зі служби) та Порядком №499, то він не має право на призначення одноразової грошової допомоги.

Окрім того, посилаючись на п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою КМУ від 25.12 2013 року №975, скаржник звертає увагу суду на те, що між датою первинного встановлення інвалідності та інвалідності при повторному огляді, минуло понад два роки, а відтак виплата одноразової грошової допомоги не повинна здійснюватися.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечує, суду апеляційної інстанції подав відзив, просить оскаржене рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Міністерства оборони України, який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі письмові докази ,доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 14 жовтня 1986 року був призваний на дійсну військову строкову службу і в період з 10.05.1987 по 10.01.1989 брав участь в бойових діях на території республіки Афганістан у складі військової частини п/п НОМЕР_1 на території Республіки Афганістан. Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 , виконуючи інтернаціональний обов`язок, брав участь у 9 бойових операціях по знищенню бандформувань, під час яких виявив відвагу і мужність. Нагороджений державними нагородами, в тому числі двома медалями «За відвагу» та «Воїну-інтернаціоналісту від вдячного афганського народу»(а.с.20-22).

В період проходження військової служби у Афганістані, ОСОБА_1 , під час бойової операції дістав тяжке вогнепальне уламкове поранення .

Після демобілізації, 10квітня 2009 року під час первинного огляду органами МСЕК ОСОБА_1 визнаний інвалідом 3 групи внаслідок загального захворювання.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України №52 від 15.01.2013 встановлено, що отримані ОСОБА_1 поранення, контузія та захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах де велись бойові дії .

Згідно з висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 09.01.2013 № 27/ж наявні у позивача рубці є наслідком загоєння ран, які могли утворитись внаслідок вогнепальних (осколкових) поранень, отриманих у 1988 році.

26 лютого 2013 року, під час повторного огляду комісією МСЕК, позивача визнано інвалідом 3 групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

26 жовтня 2015 року під час повторного огляду органами МСЕК ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Позивач у зв`язку із встановленням йому інвалідності 3 групи з 26 лютого 2013 року за отриманням одноразової допомоги не звертався, названа допомога йому не виплачувалась. Право позивача на отримання одноразової допомоги як інвалідом 2 групи виникло з моменту встановлення такої інвалідності з 26 жовтня 2015 року, незалежно від часу що минув після звільнення його зі служби та настання інвалідності .

Позивач з метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, звернувся до Житомирського обласного військового комісаріату із відповідною заявою та копіями необхідних документів, які в подальшому були направленні останнім до Міністерства оборони України.

06.04.2018 відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги старшині в запасі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), якого звільнено зі строкової військової служби, а 26.10.2015 під час повторного огляду визнано інвалідом II групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до довідки МСЕК серія 12 ААБ №206978 від 02.11.2015, оскільки інвалідність встановлено понад 3-мсячний термін, групу інвалідності змінено понад дворічний термін.

Вважаючи рішення комісії Міністерства оборони України протиправним, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем на розгляд комісії Міністерства оборони України було подано всі підтверджуючі документи, які свідчать про причини та обставини його поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що вони не пов`язані із вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, а були отримані позивачем при виконанні військового обов`язку, а тому підстави для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, були відсутні.

Правове регулювання відносин між державною і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється у відповідності до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачених Конституцією України та іншими Законами України.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, де зокрема вказано, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (стаття 1-2).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 3 цього Закону зазначено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Суд встановив, що на час встановлення позивачу 2 групи інвалідності( 26.10.2015 р.) діяли нормативні акти, якими було врегульовано право на отримання одноразової грошової допомоги:

-Закон України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХII в редакції Закону №5040-V від 04.04.2012 р. ( набрав чинності з 01.01.2014 р.);

-Порядок, затверджений постановою КМУ від 25 грудня 2013 року №975.

Статтею 16 Закону № 2011-XII у редакції чинній на момент виникнення правовідносин передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

У разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

У разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті (ч. 6 ст. 16 Закону № 2011-XII).

На виконання цієї статті зазначеного Закону Кабінет Міністрів України постановою №499 від 28.05.2008 затвердив Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб (надалі за текстом - «Порядок № 499»).

Пунктом 2 Порядку № 499 встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.

Відповідно до абзацу сьомого підпункту 2 пункту 2 Порядку № 499, одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби - у розмірі 30-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи.

Тобто, положення Постанови № 499 та Порядку поширюють свою дію на порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги звільненим з військової служби особам у разі настання інвалідності, що сталася після 1 січня 2007 року, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Відповідно до частини першої статті 16-2 № 2011-XII у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:

а) 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону;

б) 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, -- у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

З аналізу наведених норм даного Закону вбачається, що застосування статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Аналогічний правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-446а14 та від 21 квітня 2015 року у справі № 21-135а15.

Також, аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 372/1258/16-а, № провадження К/9901/6800/18.

Відповідно до частин шостої, восьмої, дев`ятої статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

З рішення Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України від 15 січня 2013 року № 52 вбачається, що отримані позивачем поранення (контузія) та захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Відповідно до пункту 21.7 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402 (далі - Положення № 402) постанова ВЛК про причинний зв`язок поранення (травми, контузії, каліцтва) приймається відповідно до висновку, зазначеного в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), або засвідченої копії Акту про нещасний випадок (додаток 1 до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року № 36, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2001 року за № 169/5360 (зі змінами), у яких зазначаються обставини отримання поранення (контузії, травми, каліцтва).

При медичному огляді військовослужбовців, колишніх військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) до введення в дію Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 4 січня 1994 року № 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 липня 1994 року за № 177/386, і не мають довідки, виданої військовою частиною, ВЛК можуть бути прийняті до уваги достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем поранення (контузії, травми, каліцтва) (записи про первинне звернення по медичну допомогу із зазначенням обставин одержання поранення (травми), витяг із історії хвороби, матеріали службового розслідування, дізнання, досудового слідства за фактом поранення (травми) та інші медичні або військово-облікові документи) (п.21.8 Положення № 402).

За такого правового врегулювання, при наданні висновку про причинний зв`язок поранення позивача, Центральною військово-лікарською комісією встановлювались обставини отримання поранення та зроблено висновок, що захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Отже, в разі наявності в особи законодавчо закріпленого права на отримання одноразової грошової допомоги відповідний суб`єкт владних повноважень не вправі на власний розсуд вирішувати питання щодо необхідності призначення і виплати особі цієї грошової допомоги.

Приймаючи рішення у даній справі, суд апеляційної інстанції враховує правовий висновок Верховного Суду України, викладений у Постанові від 18.11.2014 року у справ № 21-446а14. Суд касаційної інстанції, вказав: «Виходячи з буквального тлумачення статті 16 Закону № 2011-ХІІ колегія суддів Судової плати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження».

Щодо доводів відповідача, з посиланням на п.4 ст.16-3 Закону України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», про закінчення 2-х річного терміну з дати встановлення позивачу вперше 3-ї групи інвалідності внаслідок загального захворювання(10.04.2009) та з 26.02.2013 року-дати встановлення третьої групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії до дати встановлення вищої групи інвалідності 26.10.2015 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до приписів п.4 ст.16-3 Закону України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

На думку суду апеляційної інстанції, дана норма на правовідносини, що склались, не поширюється, оскільки позивач за результатами встановлення йому 3-ї групи інвалідності одноразової грошової допомоги не отримував, а відтак, його право на таку допомогу виникло із встановленням 2-ї групи інвалідності, з 26.10.2015.

Такий висновок ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду, викладеній у п.14 рішення від 26.09.2018 р. у справі №711/6129/17.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропущення позивачем строку звернення до суду з цим позовом з посиланням на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 28.02.2018 р. у справі №294/1772/17, якою позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України залишено без розгляду, суд апеляційної інстанції, не входячи в обговорення питання законності постановленої судом першої інстанції ухвали, зазначає наступне.

Залишення заяви без розгляду - це закінчення провадження у справі без ухвалення судового рішення за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання особою умов реалізації її суб`єктивного процесуального права - права на звернення до суду за судовим захистом і можливість застосування яких не втрачена, а також у разі повторної неявки позивача без поважних причин.

Особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 , 07.11.2017 року звернувся в суд з позовом, в якому просив: визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії і захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності а саме з 26.10.2015 року, за поданою заявою до Чуднівського районного військового комісаріату від 21.12.2015 року; визнати протиправним і скасувати пункт 52 рішення Міністерства оборони України про повернення на доопрацювання документів у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи з 26.10.2015 року внаслідок поранення, контузії і захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 20.05.2016 року №36; зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням мені інвалідності 2 групи внаслідок поранення, контузії і захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії, з урахуванням мого права на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності, а саме 26.10.2015 року.

Прийшовши до висновку, що позивачем пропущено місячний термін з моменту отримання копії протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби № 36 від 20.05.2016 року, відповідно до якого повернуто документи на доопрацювання документів, суд постановив ухвалу про залишення позову без розгляду.

У даній справі №806/2238/18 позивач звернувся з позовом до Міністерства оборони України 21 травня 2018 року з іншими позовними вимогами і просив визнати протиправним та скасувати інше рішення -п.48 рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи, з 26.10.2015 року, внаслідок поранення, контузії і захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 06.04.2018 року №37.

Отже, наявність постановлені у справі №294/1772/17 ухвали про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, жодним чином не впливає на законність рішення, ухваленого у справі № 806/2238/18.

З приводу твердження відповідача про неможливість судового втручання у його дискреційні повноваження суд зазначає таке.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, коли рішенням судів, що набрали законної сили, встановлено що позивач, як військовослужбовець отримав поранення та захворювання, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, та має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно зі статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку № 975. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див. рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Стреч проти Сполучного Королівства" ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM" № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

Суд апеляційної інстанції також зауважує, що керуючись принципом верховенства права, суд повинен розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості та спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.316 КАС України, Європейську правову доктрину щодо понять «існуюче майно», «виправдані очікування», «актив», а також «законні сподівання» в отримання права власності, вироблену Європейський суд з прав людини, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 липня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 04 грудня 2018 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Іваненко Т.В. Кузьменко Л.В.