Справа № 461/7669/16-а
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/435/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А. І.,

суддів - Старунського Д. М., Мікули О. І.

за участю секретаря - Болюк Н.В.

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Шагай О. О.,

розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2018 року у справі № 461/7669/16-а (рішення ухвалене у м. Львові судом у складі головуючого судді Волоско І. Р., дата складення повного тексту рішення не зазначена) за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання недійсним та скасування акту, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3) звернувся до суду з адміністративним позовом до Львівської міської ради, в якому, із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 30 червня 2016 року № 629 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 23 квітня 2015 року № 4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» в частині пункту 83 Додатку 1-В, а саме щодо вилучення з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд, належної йому тимчасової споруди, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Львівську міську раду внести зміни до ухвали від 02 березня 2017 року №1568 шляхом включення до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Шевченківському районі м. Львова тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 із вказанням її власником ФОП ОСОБА_3 (Додаток 1 до ухвали міської ради від 02 березня 2017 року № 1568).

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у Львівської міської ради не було жодних підстав для прийняття рішення про виключення належної йому споруди з Комлексної схеми розміщення тимчасових споруд згідно ухвали Львівської міської ради від 30 червня 2016 року № 629. Також зазначав, що лише у зв'язку з виключенням належної йому споруди із Комлексної схеми розміщення тимчасових споруд, така не була включена в додаток № 1 до ухвали Львівської міської ради від 02 березня 2017 року № 1568.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2018 року вказаний позов задоволено частково, визнано протиправною та скасовано ухвалу Львівської міської ради від 30 червня 2016 року № 629 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 23 квітня 2015 року № 4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова». В решті позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову ФОП ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на те, що суд першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову при ухваленні рішення не дотримався вимог статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) щодо законності і обґрунтованості судового рішення. Зазначає, що в даному випадку відповідач не мав права діяти на власний розсуд, а тому суд повинен був прийняти конкретне остаточне рішення.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, посилаючись на викладені в ній обставини, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти вимог апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність, просила відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ФОП ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 була встановлена тимчасова споруда. Така встановлена у відповідності до Порядку розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 23 квітня 2015 року № 4526.

Ухвалою Львівської міської ради від 23 квітня 2015 року № 4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» ФОП ОСОБА_3 продовжено договір оренди землі для розміщення тимчасової споруди до 30 грудня 2016 року.

На підставі вказаної ухвали 01 березня 2016 року між Львівською міською радою та ФОП ОСОБА_3 укладено договір оренди земельної ділянки площею 0.0031 га до 30 грудня 2016 року для розміщення тимчасової споруди.

Пунктом 83 додатку 1-В до ухвали Львівської міської ради № 629 від 30 червня 2016 року належну позивачу споруду вилучено з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові у зв'язку із скаргами мешканців.

Ухвалою Львівської міської ради від 02 березня 2017 року № 1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» припинено чинність ухвали Львівської міської ради від 23 квітня 2015 року № 4527 та продовжено термін здійснення підприємницької діяльності у тимчасовах спорудах до 31 травня 2020 року згідно додатку № 1, в якому тимчасова споруда ФОП ОСОБА_3 відсутня.

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач оскаржив їх до суду.

Задовольняючи позовну вимогу, суд першої інстанції виходив з того, що рішення, яким виключено належну позивачу тимчасову споруду із Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд прийняте не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про зобов'язання відповідача включити належну позивачу тимчасову споруду до переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності згідно додатку № 1 до ухвали Львівської міської ради від 02 березня 2017 року № 1568 суд зазначив, що він не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування.

Висновок суду першої інстанції щодо відсутності у нього повноважень зобов'язати відповідача прийняти конкретне рішення є помилковим, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою вказаної вище статті передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов'язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

При цьому, Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 14 червня 2007 року по справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» зазначав, що в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання.

Аналізуючи вказані вище норми КАС України та практики Європейського Суду з прав людини можна дійти висновку про те, що суд з метою захисту прав позивача наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти конкретне рішення. Таке зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення не буде вважатися втручанням у дискреційні повноваження, адже такий спосіб захисту порушення права буде найбільш ефективним та спрямованим на недопущення свавілля в органах влади.

Як видно із матеріалів справи пунктом 83 додатку 1-В до ухвали Львівської міської ради № 629 від 30 червня 2016 року належну позивачу споруду вилучено з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові у зв'язку із скаргами мешканців.

Таке рішення є протиправним, оскільки вилучення тимчасових споруд з таких підстав не передбачено ні нормами чинного законодавства України, ні згаданим вище Порядком розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, а відтак судом першої інстанції зроблено правильний висновок про протиправність дій відповідача щодо вилучення із вказаної схеми, належної позивачу тимчасової споруди.

В подальшому, у зв'язку з вилученням належної позивачу споруди із Комлексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові згідно ухвали Львівської міської ради від 30 червня 2016 року № 629 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 23 квітня 2015 року № 4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», така автоматично не була включена в додаток № 1 до ухвали Львівської міської ради від 02 березня 2017 року № 1568.

Вказана обставина є такою, що не підлягає доказуванню, оскільки визнана учасниками справи при розгляді справи судом.

Відтак суд першої інстанції прийшовши до висновку про незаконність виключення тимчасової споруди позивача із Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та з'ясувавши, що єдиною підставою невключення тимчасової споруди позивача до додатку № 1 до ухвали Львівської міської ради від 02 березня 2017 року № 1568 було виключення такої згідно попередньої ухвали Львівської міської ради від 30 червня 2016 року № 629, повинен був зобов'язати відповідача прийняти рішення про включення тимчасової споруди позивача в додаток № 1 до ухвали Львівської міської ради від 02 березня 2017 року № 1568, оскільки прийняття рішення про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасовах спорудах до 31 травня 2020 року не передбачало виконання будь-яких умов, продовження такого терміну відбулось автоматично для всіх тимчасових споруд, включених в Комплексну схему розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання відповідача прийняти конкретне рішення, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування оскаржуваного рішення у відповідній частині та ухвалення нового - про задоволення позову.

Керуючись статтями 241, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2018 року у справі № 461/7669/16-а в частині відмови у задоволенні позову - скасувати та прийняти в цій частині постанову, якою зобов'язати Львівську міську раду внести зміни до ухвали від 02 березня 2017 року № 1568 шляхом включення до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Шевченківському районі м. Львова тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 із вказанням її власником Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (Додаток 1 до ухвали міської ради від 02 березня 2017 року № 1568).

В решті Рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2018 року у справі № 461/7669/16-а - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А. І. Рибачук
судді Д. М. Старунський
О. І. Мікула
Повний текст постанови виготовлено 03.12.2018 року