Справа № 360/3557/18
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

04 грудня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3557/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області (далі - відповідач, УПФУ в м.Сєвєродонецьку Луганській області), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті, починаючи з липня 2014 року по сьогодні пенсії позивачу;

- зобов'язати відповідача поновити позивачу виплату пенсії негайно після проголошення судового рішення (а.с.3-6).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Позивач з 2004 року здобув право на отримання пенсії за інвалідністю, що підтверджується пенсійним посвідченням №367485, яке видано Пенсійним фондом України на ім'я Позивача 2004 року. До липня 2014 року позивач перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м.Стаханові Луганської області. 26 грудня 2016 року позивач отримав реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1, після чого звернувся до відповідача із заявою про взяття на облік та виплату пенсії. Управлінням Пенсійного фонду України у м.Сєвєродонецьку пенсійну справу було взято на облік та роз'яснено, що неотримана пенсія позивача з липня 2014 року буде перерахована на банківській рахунок протягом шести місяців з дня отримання заяви про поновлення пенсії, а саме: з 26.12.2016 року. Позивач вказав, що на картковий рахунок відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України» не була зарахована пенсія до теперішнього часу. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, до відділу діловодства та обліку звернення громадян 29.11.2018 за вхідним реєстраційним номером 36130/2018 надав відзив на позовну заяву від 23.11.2018 №29113/07-19 (а.с.18-20), в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування зазначив, що позивач не перебуває на обліку в УПФУ в м.Сєвєродонецьку Луганській області. 27.12.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою про взяття на облік, у якій було вказано, що раніше позивач проживав в м.Стаханові Луганської області. До заяви також була додана копія паспорта позивача, згідно якого, позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3. Відповідач зазначив, що місцем реєстрації позивача є підконтрольні українській владі територія, а паперова пенсійна справа та довідка про взяття на облік позивача, як внутрішньо переміщену особу у відповідача відсутні. Паперова справа позивача перебуває у м.Стаханові Луганської області. Довідка позивача про взяття на облік як внутрішньо переміщену особу в управлінні відсутня. Відповідач також зазначив, що у позивача відсутня довідка МСЕК, яка є необхідним документом, що дає право на даний вид пенсії, оскільки позивач до управління такої довідки не надавав, а від МСЕК виписку з акта огляду МСЕК управління також не отримував, таким чином відповідачу не відомо чи має право позивач на цей час отримувати пенсію за даним видом. На підстав викладеного, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 09.11.2018 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.1-2).

Ухвалою суду від 04.12.2018 відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.28).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, паспорт серії НОМЕР_2, виданий 12.10.2000 року Стаханівським МВ УМВС України у Луганській області, ідентифікаційний код НОМЕР_1, з 26.12.2016 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 (а.с.8-9,10).

27.12.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив взяти на облік пенсійну справу по інвалідності та зазначив, що пенсію виплачено по 30.04.2014, виплата відбувалась через Ощадбанк, раніше проживав в м.Стаханов (а.с.21).

Позивач є пенсіонером за інвалідністю ІІ групи, що підтверджується посвідченням від 26.08.2004, при цьому у посвідченні вказано, що пенсію по інвалідності продовжено довічно (зворотній бік арк.спр.21).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті пенсії, починаючи з липня 2014 року по сьогодні, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Судом встановлено, що станом на день розгляду справи по суті, позивача взагалі не було взято на облік УПФУ в м.Сєвєродонецьку Луганської області за його заявою від 27.12.2016.

Підставами не взяття на облік ОСОБА_1 відповідач зазначив, що місце реєстрації позивача в паспорті є підконтрольна українській владі територія, а паперова пенсійна справа та довідка про взяття на облік позивача, як внутрішньо переміщену особу відсутні. Крім того, позивач не надав довідку МСЕК, що підтверджує його право на отримання пенсії по інвалідності.

Між тим, суд не може погодитись з висновками УПФУ в м.Сєвєродонецьку Луганської області щодо підстав не взяття на облік пенсіонера ОСОБА_1 та не відновлення виплати йому пенсії, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Законом, що регулює відносини щодо призначення пенсій в Україні, є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV з відповідними змінами, що є чинними на час виникнених між сторонами спірних правовідносин.

Цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Положенням ч. 1 ст. 9 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні", право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь - якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Стаття 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Згідно ч.2 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Стаття 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" регулює питання щодо строків виплати пенсії по інвалідності в разі зміни групи інвалідності або відновлення працездатності.

Так, у разі зміни групи інвалідності пенсія в новому розмірі виплачується з дня зміни групи інвалідності.

Якщо особі встановлено інвалідність нижчої групи, пенсія виплачується за попередньою групою до кінця місяця, в якому змінено групу інвалідності.

У разі визнання особи, яка пройшла повторний огляд, здоровою пенсія виплачується до кінця місяця, по який встановлено інвалідність.

У разі якщо особа не з'явилася в органи медико-соціальної експертизи на повторний огляд у визначений для цього строк, виплата пенсії по інвалідності зупиняється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому вона мала з'явитися на повторний огляд.

У разі якщо строк повторного огляду медико-соціальної експертизи особою з інвалідністю пропущено з поважних причин або в разі визнання її знову особою з інвалідністю виплата пенсії по інвалідності відновлюється з дня, з якого припинено виплату, до дня повторного огляду, але не більш як за три роки, якщо орган медико-соціальної експертизи визнає її за цей період особою з інвалідністю. При цьому якщо під час повторного огляду особи з інвалідністю переведено на іншу групу інвалідності (вищу або нижчу), пенсія за зазначений період виплачується за попередньою групою інвалідності.

Якщо виплату пенсії особі з інвалідністю було припинено у зв'язку з відновленням здоров'я або якщо вона не отримувала пенсії внаслідок нез'явлення на повторний огляд без поважних причин, то в разі наступного визнання її особою з інвалідністю виплата раніше призначеної пенсії поновлюється з дня встановлення інвалідності знову за умови, що після припинення виплати пенсії минуло не більше п'яти років. Якщо минуло більше п'яти років, пенсія призначається знову на загальних підставах.

Органи медико-соціальної експертизи зобов'язані повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду в порядку, встановленому законодавством, про результати повторного огляду осіб, яким призначена пенсія по інвалідності, та про нез'явлення цих осіб на зазначений огляд.

Статтею 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачена виплата пенсії за минулий час.

Нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

За змістом пункту 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 7 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок 22-1), поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:

1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника особою з інвалідністю або учасником війни тощо).

При переведенні на пенсію по інвалідності з іншого виду пенсії орган, що призначає пенсію, додає до пенсійної справи виписку з акта огляду МСЕК про встановлення або зміну групи інвалідності.

Пунктом 2.9 цього ж Порядку передбачено, що подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Пунктом 2.22 Порядку також передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

Відповідно до п.4.12 Порядку при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніш п'яти робочих днів з дня одержання запиту пересилає органу, що призначає справу, за новим місцем проживання (реєстрації).

Аналіз приведеного правового регулювання, з урахуванням наведених вище обставин справи, дають підстави для висновку суду про те, що при переїзді пенсіонера - ОСОБА_1 на постійне проживання до м.Сєвєродонецьк Луганської області, УПФУ в м.Сєвєродонецьку Луганської області повинен був не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надіслати запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначав пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера та протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення виплати пенсії прийняти відповідне рішення.

Однак, відповідач порахував позивача, як особу, що не зареєструвалась у встановленому для внутрішньо переміщених осіб порядку, та пенсійна справа якого знаходиться на тимчасово непідконтрольній території, у зв'язку з чим жодних дій передбачених вказаними вище нормами права не вчинив, чим допустив протиправну бездіяльність.

Суд акцентує увагу на тому, що з моменту реєстрації позивачем постійного місця проживання в м.Сєвєродонецьк Луганської області, а саме з 26.12.2016 відповідачу було відомо про постійне місце реєстрації позивача як місцевого жителя м.Сєвєродонецьк, а тому з цієї дати всі дії органу Пенсійного фонду повинні були направленні на нарахування та виплату пенсії позивачу як громадянину України, який змінив місце реєстрації та проживання на території України і звернувся до відповідача з відповідною заявою (а.с.9,21).

Таким чином до спірних правовідносин не підлягає застосуванню законодавство, яким врегульовано питання виплати (відновлення) пенсії внутрішньо переміщеним особам за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, як то Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365, постанова Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509.

За таких обставин є безпідставними посилання відповідача на необхідність застосовувати при призначенні пенсії позивачу дії Постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365.

Що стосується посилання відповідача на те, що позивач не надав довідку МСЕК, яка саме і є необхідним документом, що дає право на даний вид пенсії для позивача, є неприйнятними, оскільки з копії пенсійного посвідчення позивача чітко вбачається, що пенсія по інвалідності ІІ групи встановлена позивачу довічно (а.с.7).

При цьому, системний аналіз наведених положень законодавства в контексті встановлених обставин справи, дає підстави для висновку, що позивач не зобов'язаний надавати відповідачу довідку МСЕК про продовження дії групи інвалідності. Такий обов'язок покладений законодавцем саме на орган, що призначає пенсію та на органи медико-соціальної експертизи.

Як зазначив відповідач у відзиві від МСЕК виписку з акта огляду МСЕК управління не отримувало, при цьому відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок доказування правомірності своїх дій, не довів суду, що він взагалі вчиняв дії щодо отримання виписки з акта огляду МСЕК про встановлення або зміну групи інвалідності позивачу.

За таких обставин, не може бути покладено на позивача обов'язки державний органів. Зі свого боку він виконав всі передбачені діючим законодавством умови, а тому підстав для не поновлення виплати йому раніше призначеної пенсії за інвалідністю суд не вбачає.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В розумінні адміністративного судочинства:

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт) - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень , який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк);

дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

Сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб'єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов'язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.

Як вже зазначалось раніше, судом встановлено, що відповідач, отримавши 27.12.2016 заяву позивача про взяття на облік пенсійної справи, не вчинив дій щодо взяття на облік позивача без прийняття будь-якого рішення щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії за інвалідністю, тим самим допустив порушення конституційного права позивача на соціальний захист, що гарантується державою, що в даному випадку кваліфікується судом як протиправна бездіяльність.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об'єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з обранням належного способу захисту порушеного права позивача, а саме визнати протиправною бездіяльності суб'єкта владних повноважень з приводу не взяття позивача на облік і не поновлення виплати раніше призначеної пенсії за інвалідністю та зобов'язати його вчинити певні дії, а саме: взяти позивача на облік як громадянина України, який змінив постійне місце проживання на території України, з 27.12.2016 (дата, коли позивач звернувся до відповідача з заявою про взяття на облік) та поновити нарахування і виплату раніше призначеної пенсії за інвалідністю позивачу з 01.05.2014 (дата, з якої припинено нарахування та виплату пенсії позивачу).

Надаючи правову оцінку доводам відповідача про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд вважає таку позицію необґрунтованою з огляду на наступне.

Частиною другою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення, своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вже вище вказано, відповідач допустив протиправну бездіяльність.

Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2015 року по справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб'єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов'язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим (реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 54398764).

Оскільки сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб'єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов'язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим, суд вважає, що позивачем у даному випадку строк звернення до суду не пропущений, так як позивач має право на звернення до суду протягом всього часу протягом якого тривала бездіяльність з боку відповідача.

Суд звертає увагу відповідача, що зазначене питання було вирішено ухвалою суду від 09.11.2018 (а.с.1-2).

Щодо доводів відповідача про поновлення нарахування та виплати пенсії без зазначення кінцевої дати, суд вважає їх неприйнятними, оскільки, як вбачається з пенсійного посвідчення позивача пенсія призначена йому пожиттєво, а тому обмежувати нарахування та виплату пенсії будь-якими строками є неприпустимим.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з обранням належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач є інвалідом ІІ групи та звільнений від сплати судового збору у відповідності до вимог Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 2, 7-9, 19, 20, 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 295, 371, пунктом 15.5 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області щодо не взяття на облік ОСОБА_1 і щодо не поновлення нарахування та виплати раніше призначеної пенсії за інвалідністю.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області (93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул.Шевченка, буд.9, ) взяти на облік ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний код НОМЕР_1, місце реєстрації: 93400, АДРЕСА_2) як громадянина України, який змінив постійне місце проживання на території України, з 27 грудня 2016 року.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області (93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул.Шевченка, буд.9, ) відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний код НОМЕР_1, місце реєстрації: 93400, АДРЕСА_2) призначеної йому раніше пенсії за інвалідністю з 01 травня 2014 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Басова