Справа № 640/18676/18
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 грудня 2018 року № 640/18676/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (письмового провадження) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації (03186, м. Київ, прост. Повітрофлотський, 40, код ЄДР: 37485511), в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, оформлене листом від 08.11.2018 № 260-260/Л-349-331, в частині відмови у надані позивачу статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення й відповідного нагрудного знаку;

зобов'язати відповідача встановити позивачу статус інваліда війни 2 групи та видати відповідне посвідчення інваліда війни 2 групи та відповідний нагрудний знак.

Позивач зазначає, що є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, та є безпосереднім учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується посвідченням та вкладкою до нього.

07.11.2018 позивачка звернулася до відповідача із заявою про встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Листом від 08.11.2018 № 260-260/Л-349-331 Управління відмовило у встановлення такого статусу.

Позивачка зазначає, що відповідно до довідки Департаменту медичного забезпечення та реабілітації МВС України № 55/1-30 від 12.02.2006 позивачка, перебуваючи на вільнонайманій посаді лікаря-фтизіатра Центральної поліклініки МВС України, яка є складовою частиною медичної служби Цивільної оборони МВС України, знаходилася у складі медичної служби МВС у спецвідрядженні по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в м. Чорнобиль в період з 16.05.1986 по 23.05.1986 1 зона небезпеки). Підстава: розпорядження МВС УРСР № 11/3-800-1986 та вахтовий журнал Управління охорони здоров'я МВС України за 1986 - 1990 роки.

Позивачка також зазначає, що згідно довідки Департаменту громадської безпеки МВС України № 10/9-3 дов. від 13.01.2006 лікар УП МВС УРСР ОСОБА_1 виконувала службові обов'язки при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. У зоні радіоактивного забруднення знаходилась з 16.05.1986 по 23.05.1986 - м. Чорнобиль. Підстава: наказ МВС УРСР від 29.12.1990 № 437; протокол засідання комісії по уточненню радіаційного навантаження апарату МВС УРСР; список на виплату кратних окладів.

Позивач додає, що згідно з копією довідки серії 2-18 Маз № 002151, ОСОБА_1 з 04.03.1993 р. встановлено 2 групу інвалідності, причина інвалідності - захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Інвалідність встановлена безстроково.

У позові також зазначається, що відповідно до маршрутного листа № 54 від 02.09.1986 позивачка приймала участь у ліквідації наслідків аварії в 1986 у якості лікаря-фтизіатра. З посвідчення про відрядження № 000839 від 28.05.1986 вбачається, що разом з майором ОСОБА_2 було направлено двоє лікарів, одним з яких є позивач.

Враховуючи наведене, як зазначає позивач, листом від 07.11.2018 вона звернулася до Управління із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю, як особи, залученої до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних із ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та видачі посвідчення з нагрудним знаком.

Однак, відповідач відмовив у задоволенні заяви з посиланням на відсутність документів, які б засвідчували особисту участь позивача у складі формувань Цивільної оборони.

В обґрунтування позову та протиправності відмови у видачі посвідчення, позивач зазначає, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Посилаючись на Положення про Цивільну оборону СРСР, наказ заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР №90 від 06.06.1975 та № 92 від 29.06.1976, розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, інші акти (а.с. 6), позивачка зазначає, що Цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, у тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, жінки від 16 до 55 років.

Виходячи з аналізу цих актів позивачка вважає, що Цивільна оборона та її формування створювались на всіх без виключення підприємствах та до складу формувань Цивільної оборони в обов'язковому порядку залучалося все працездатне населення.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі її формувань. Громадяни, які виконували роботи по ЛНА на ЧАЕС залучались до виконання робіт саме у складі формувань цивільної оборони.

А відтак, позивачка вважає себе належною до складу формувань Цивільної оборони та, відповідно, наполягає на тому, що у зв'язку з наведеним має статус інваліда війни.

Відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Так, у відзиві на позов (а.с. 40) Управління з посиланням на ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» зазначає, що законодавець чітко визначив, що до інвалідів війни належать особи, які належать до складу відповідних формувань.

Пунктом 9 статті 7 Закону № 3551-ХІІ передбачено, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання, що пов'язано з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Управління зазначило, що надані позивачкою матеріали не містять жодних доказів того, що її було залучено до складу формувань Цивільної оборони, а відтак, на думку відповідача, позивачка не має право на встановлення статусу інваліда війни та відмова Управління є протиправною.

Ухвалою від 19.11.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження відповідно до ст. 263 КАС України.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Так, дійсно, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), на підтвердження чого надано копію посвідчення серії НОМЕР_2 від 29.03.1993.

До нього надано копію вкладки № НОМЕР_3 від 10.06.1997 із визначенням, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, термін дії - безстроково.

До позову також надано фотокопію довідки МСЕК неналежної якості, з якої вбачається встановлення другої групи інвалідності.

У даному випадку учасниками не спростовується та не заперечується факт звернення до позивачки з приводу отримання статусу інваліда війни та факт відмови з боку Управління з наведених вище підстав.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

В силу вимог ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 р. № 3551-XII.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону № 3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII до інвалідів війни належать особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII, необхідною є одночасна наявність обставин: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 10 Закону № 3551-XII учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 № 90, передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

У даному випадку на позивачку як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Водночас, для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст.7 Закону № 3551-ХІІ), окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Закон № 3552-ХІІ містить також умову щодо залучення особи до участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Слід зазначити, що частину другу статті 7 Закону №3552-ХІІ доповнено пунктом 9 Законом України від 15.06.2004 р. № 1770-IV.

У взаємозв'язку з наведеним, слід зазначити, що для правильного розуміння та застосування цієї норми визначальне значення має намір законодавця, законодавча історія вказаної норми, сутність і призначення Закону.

Як зазначено у пояснювальній записці до проекту Закону № 3078 від 06.02.2003 про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (щодо осіб, залучених до складу формувань цивільної оборони), який був прийнятий як Закон №1770-IV і набув чинності 08.07.2004 та яким, власне, і було доповнено ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ пунктом 9, що з перших днів аварії на Чорнобильській АЕС 1300 осіб, залучених до мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони Чернігівської, Житомирської та Київської областей, виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення. На той час загони Цивільної оборони знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню. Перелік робіт, як зазначено у Пояснювальній записці, які провадились цими загонами, включає: проведення радіаційної розвідки, гасіння пожеж на забруднених радіонуклідами торфовищах, дезактивацію доріг, жилих та адміністративних будинків, спецобробку техніки на пунктах дезактивації, доставку дезактиваційних речовин та інші. Роботи провадились у складі військових формувань.

Зазначається також у пояснювальній записці, що проте, при виконанні тих же робіт, що й особи мобілізовані військкоматами до інших військових формувань, інваліди з цієї малочисельної категорії ліквідаторів не прирівняні до інвалідів війни Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Пояснити це можна лише тим, зазначається законодавцем, що на час прийняття спільного наказу Міністерства праці та соціальної політики і Міністерства оборони України 1 грудня 1997 року про прирівняння інвалідів-ліквідаторів з числа призваних через військкомати до інвалідів війни загони Цивільної оборони вже були виведені зі складу Міністерства оборони і випали з поля зору законотворців.

Законодавець також зазначає у пояснювальній записці, що за час, що пройшов з дня Чорнобильської катастрофи, більше 130 бійців вже померли, близько 200 є інвалідами. Для цих двохсот ще живих інвалідів прирівняння у правах до їхніх товаришів, з якими вони пліч-о-пліч ліквідували наслідки жахливої катастрофи, було б актом відновлення справедливості, хоч і запізнілим.

З наведеного вбачається чіткий, недвозначний і зрозумілий намір законодавця щодо надання статусу інвалідів війни конкретній незначній групі осіб, а не широкому колу осіб з числа осіб з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

У даному випадку, до заяви, адресованої відповідачу, щодо набуття статусу інваліда війни, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів його залучення до безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони.

У той же час, в межах спірних правовідносин, має бути підтверджена належними та допустимими доказами залучення саме позивача до ліквідації наслідків аварії у складі формувань Цивільної оборони.

Дана обставина є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ) поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 796-ХІІ).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.06.2018 (справа №377/797/17) та від 10.05.2018 (справа №279/12162/15-а) та в ухвалі Верховного Суду України від 07.07.2017 (справа №676/4127/16-а).

За відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача саме до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відсутні підстави для висновку про протиправність дій Управління в контексті заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами обставин, з якими положення п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ пов'язують можливість встановлення позивачу статусу інваліда війни.

Таких доказів не надано і під час розгляду справи. Жоден із додатків до позовної заяви не містить документально підтверджених відомостей щодо особи позивачки в контексті її залучення саме до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Що стосується довідки департаменту медичного забезпечення та реабілітації МВС України від 12.01.2006 № 55/1-30 про те, що станом на дату видачі цієї довідки Центральна поліклініка є складовою частиною медичної служби Цивільної оборони, слід зазначити, що як ця довідка, так і інші надані позивачем матеріали не доводять залучення позивачки до складу формувань Цивільної оборони та не спростовують факт відсутності доказів залучення позивачки до складу формувань Цивільної оборони у період аварії на ЧАЕС та ліквідації її наслідків.

Відтак, судом не встановлено порушень з боку відповідача прав чи інтересів позивача, який у даному випадку діяв правомірно відмовляючи у наданні статусу інваліда війни та посвідчення/нагрудного знаку, а відтак відсутні підстави для задоволення позову у повному обсязі, що зумовлює висновок суду про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи позивача та надані ним матеріали, досліджені та оцінені судом, не спростовують наведених висновків суду та не доводять зворотного. У взаємозв'язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даному випадку у зв'язку з розглядом даної справи.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями статтями ст.ст. 2, 5 - 11, 14, 19, 72 - 77, 90, ст. ст. 241 - 246, 250, 251, 255, 371, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) до Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації (03186, м. Київ, прост. Повітрофлотський, 40, код ЄДР: 37485511) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача, оформленого листом від 08.11.2018 № 260-260/Л-349-331, в частині відмови у надані позивачу статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення й відповідного нагрудного знаку, а також про зобов'язання встановити статус інваліда війни 2 групи та видати відповідне посвідчення інваліда війни 2 групи та відповідний нагрудний знак, - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 КАС України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя О.А. Кармазін