Справа № 460/2725/18
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 листопада 2018 року м. Рівне №460/2725/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., за участю: секретаря судового засідання Самкової Т.А.; представника позивача - не прибув; представника відповідача - Наконечної І.В. (довіреність від 02 січня 2018 року); розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобов'язання вчинення певних дій.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_2 (далі іменується - позивач) до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (далі іменується - відповідач), в якому позивач просить суд зобов'язати відповідача провести поновлення виплати пенсії за віком з 23.12.2016 у розмірі відповідно до частини другої статті 40 закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», застосувавши показники середньої заробітної плати за три роки до дня звернення позивача до УПФУ, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання рішення суду позивачу поновлено виплату пенсії з 23.12.2016, проте розмір такої пенсії становить лише 158 грн. 16 коп. на місяць. Позивач вказує, що пенсійний орган неправомірно розрахував розмір поновленої рішенням суду пенсії, що має бути значно більшим.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що за рішенням суду позивачу поновлено виплату пенсії, а відтак таке рішення пенсійним органом виконано у повному обсязі. Оскільки на виконання рішення суду відповідачем було проведено поновлення раніше призначеної пенсії, то підстав для застосування показника середньої заробітної плати за три роки до дня звернення у розмірі 3263 грн. 44 коп. є неможливим, оскільки такий показник застосовується лише для первинного призначення пенсії.

Ухвалою суду від 05.11.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом осіб у відкритому судовому засіданні на 29.11.2018.

Позивач та представник позивача, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибули, проте подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

У судове засідання прибув представник відповідача, заперечив проти позову та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

На підставі статей 243, 250 КАС України, вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 29.11.2018.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з'ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29.01.2018 у справі №569/9875/17 позовну заяву ОСОБА_2 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено частково: зобов'язано Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області провести поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_2 з 23.12.2016 року відповідно до загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 53).

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2018 у справі №569/9875/17 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29.01.2018 - без змін (а.с. 58).

Тобто, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29.01.2018 у справі №569/9875/17 набрало законної сили 04.06.2018 (частина друга статті 255 КАС України).

Судами встановлені наступні обставини: «Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 01.02.1991 року по досягненню пенсійного віку та наявності 28 років страхового стажу, що підтверджується копією трудової книжки, була призначена пенсія за віком. Перебуваючи на обліку у відповідача з 01.02.1991 року позивач отримувала пенсію за віком по 27.10.2001, до виїзду на постійне місце проживання до Держави Ізраїль. 27.10.2001 ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, та перебуває на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль. На момент виїзду ОСОБА_2 до Держави Ізраїль, пенсія їй була виплачена за шість місяців наперед та припинена виплата з 27.04.2002. 04 травня 2017 року представник ОСОБА_2, діючи на підставі нотаріальної довіреності, подала до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області особисту заяву позивача про поновлення пенсії. Рівненським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області №390/10 від 13 травня 2017 року позивача повідомлено про відмову в задоволенні заяви про поновлення виплати пенсії у зв'язку з відсутністю правових підстав».

Вирішуючи спір по суті, суди першої та апеляційної інстанцій вказали наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону №1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Отже, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновком суду першої інстанції, що з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону, на підставі яких позивачу було припинено виплату пенсії, у неї виникло право на відновлення виплати пенсії за віком.

Проте, наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права у порядку та строки встановленому законом. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та не відновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду. Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виходячи з приписів статей 122, 123 КАС України, права позивача підлягають захисту в межах шестимісячного строку звернення до суду.

Тобто, суди першої та апеляційної інстанцій констатували про необхідність поновлення позивачу виплати пенсії саме з 23.12.2016 у розмірі пенсії, яка була позивачу призначена до припинення її виплати.

Суд зазначає, що прохальна частина позовної заяви, з якою позивач звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду викладена в наступній редакції: «Зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області провести поновлення виплати пенсії за віком з 23.12.2016 у розмірі відповідно до частини другої статті 40 закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», застосувавши показники середньої заробітної плати за три роки до дня звернення позивача до УПФУ, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів».

Тобто, позовні вимоги адміністративного позову є тотожними тим, щодо яких вже наявні рішення судів у справі №569/9875/17: позивачу вже поновлено виплату пенсії з 23.12.2016.

Поряд з тим, відмінністю у таких позовних вимогах є те, що позивач просить суд провести поновлення пенсії з 23.12.2016 з врахуванням показників середньої заробітної плати за три роки до дня звернення позивача до УПФУ, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Звернувшись до Рівненського окружного адміністративного суду з позовною заявою, позивач фактично оскаржує сам розмір пенсії, що йому виплачується після виконання рішення суду у справі №569/9875/17 про поновлення виплати пенсії.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Спір щодо поновлення позивачу виплати пенсії з 23.12.2016 вже вирішений судами у справі №569/9875/17.

Право на справедливий суд, яке гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), в практиці Європейського суду з прав людини розуміється у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

У свою чергу, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип, як наголошує Євросуд, означає, що: «жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. При цьому, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру» (п. 52 рішення Євросуду по справі «Рябих проти Росії» (2003).

Таким чином, повторне ухвалення судом рішення щодо поновлення позивачу виплати пенсії з 23.12.2016 матиме ознаки порушення вказаного вище принципу правової визначеності, оскільки такий спір вже вирішений національними судами.

При зверненні до суду з позовною заявою про зобов'язання поновити виплату пенсії з 23.12.2016, позивач фактично доповнив таку вимогу зобов'язанням поновити виплату з урахуванням показників середньої заробітної плати за три роки до дня звернення позивача до УПФУ, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Проте, така вимога не може розглядатися судом як самостійна нова вимога, в межах спірних правовідносин, з огляду на наступне.

За правилами частини першої статті 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Тобто, після виконання рішення суду у справі №569/9875/17 щодо поновлення позивачу виплати пенсії з 23.12.2016, питання щодо повноти такого виконання вирішується саме в порядку статті 383 КАС України.

Суд зазначає, що Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.03.2017 №3 визначено, що позов, направлений на контроль за виконанням судових рішень, виключає одночасний розгляд спору про оскарження дій суб'єкта владних повноважень з інших підстав, що не пов'язані з належним виконанням судового рішення. Суб'єкт владних повноважень не може бути зобов'язаний виконувати судове рішення шляхом ухвалення судом іншого або аналогічного рішення.

З наведеного вбачається, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об'єкту порушеного права, тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним, при розгляді позовної вимоги позивача щодо виконання чи неналежного виконання рішення суду в іншій справі, суд не має права зобов'язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення.

Також, судом встановлено, що позивач після виконання рішення суду у справі №569/9875/17 щодо поновлення виплати пенсії з 23.12.2016, не звертався до пенсійного органу із заявою про проведення перерахунку поновленої пенсії.

Відтак, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, що не підлягають задоволенню.

Питання щодо розподілу судових витрат в порядку статті 139 КАС України, не підлягає вирішенню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 (АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (вулиця Яворницького, 34, місто Рівне, 33001; ) про зобов'язання вчинення певних дій - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 30 листопада 2018 року.

Суддя Недашківська К.М.