Справа № П/811/464/18
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2018-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2018 року справа № П/811/464/18

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брегея Р.І., розглянувши в м.Кропивницький в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (в письмовому провадженні) адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (далі військова частина) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з заявою до військової частини про визнання протиправною бездіяльності щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні (далі допомога) та щорічної матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань (далі допомога 2).
Водночас, просив суд зобов`язати відповідача виплатити недоотримані кошти.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали вимоги позову.
Стверджували, що військова частина, звільняючи зі служби, не виплатила допомогу 2 за 2016 2017 роки у розмірі місячного грошового забезпечення.
Разом з тим, зазначили, що місячне грошове забезпечення для визначення допомоги обчислене у меншому розмірі, ніж встановлено приписами діючого законодавства.
На їх думку, відповідач безпідставно виключив з формули обчислення грошового забезпечення для встановлення допомоги щомісячну додаткову грошову винагороду.
Вважають, що при звільненні виникло право на отримання допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 13 повних календарних років служби, а не за 1, як встановила військова частина.
Представник військової частини заперечив стосовно задоволення позову, подавши відзив на нього (а.с.41-43).
У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що під час обчислення місячного грошового забезпечення для визначення розміру допомоги не бралась щомісячна додаткова грошова винагорода, оскільки її виплата не носила постійного характеру.
Стверджував, що ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині більше року, а до цього часу вже звільнявся з військової служби двічі і йому виплачувалась допомога у п`ятикратному розмірі окладу.
Водночас, звертав увагу, що позивач у 2016-2017 роках не звертався з заявою про виплату допомоги 2.
На його думку, обов`язковою підставою її виплати є звернення особи.
Ухвалою від 16 жовтня 2018 року суд відмовив позивачу у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду, визнавши його непропущеним (а.с.165-168).
Ухвалою суду від 16 листопада 2018 року прийнято рішення про завершення розгляду справи в порядку письмового провадження (а.с.208-209).
Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зробив висновок про часткове задоволення позову з таких підстав.

Встановлені судом обставини і факти, що стали підставами звернення.

Так, наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 07 травня 1984 року №88 ОСОБА_1 прийнято на військову службу (а.с.147).
Наказом військової частини НОМЕР_3 від 27 листопада 1992 року №225 позивача звільнено з військової служби за скороченням штатів (а.с.18).
Під час звільнення йому виплатили одноразове грошове забезпечення у розмірі 5 окладів.
Наказом військової частини НОМЕР_4 від 16 серпня 2014 року №4 ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу (а.с.149-150).
Наказом військової частини НОМЕР_5 від 21 березня 2015 року №8 ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу (а.с.151).
Наказом військової частини НОМЕР_5 від 24 вересня 2015 року №261 позивача, якого призвали за мобілізацією в особливий період, звільнено з військової служби (а.с.19).
У наказі про звільнення зазначено про виплату грошової допомоги у розмірі 4% від місячного грошового забезпечення за 12 місяців.
Наказом відповідача від 25 січня 2016 року №17 ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом терміном на особливий період до оголошення демобілізації (а.с.20).
У наказі зазначено, що станом на день прийняття на військову службу вислуга років становить 11 років 11 місяців 7 днів.
Наказом відповідача від 06 жовтня 2017 року №214 позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я (а.с.21).
У наказі зазначено, що вислуга років у Збройних Силах України на день звільнення складає 13 років 7 місяців 10 днів.
Протягом 2016 2017 років ОСОБА_1 не звертався до військової частини з заявою про виплату допомоги 2.
На час звільнення грошове забезпечення позивача склало 7879,41 грн. (а.с.27).
У його структуру входили: посадовий оклад у сумі 685 грн.; оклад за військове звання 60 грн.; надбавка за вислугу років 186,25 грн.; надбавка за виконання особливо важливих завдань 465,63 грн.; премія 3527,75 грн.; щомісячна додаткова грошова винагорода (60% від суми нарахованого грошового забезпечення) 2954,78 грн. (а.с.27).
Військова частина обчислила розмір допомоги, який склав 2462,32 грн.
Така сума відповідає 50% грошового забезпечення без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди у сумі 2954,78 грн. (а.с.27).
Судом встановлено, що щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалась кожний місяць, починаючи з січня 2016 року по жовтень 2017 року (а.с.135-136).
16 листопада 2017 року військова частина виплатила допомогу у сумі 2425,39 грн., відрахувавши військовий збір, за 1 рік (а.с.110-111).

Юридична оцінка встановлених судом обставин і фактів справи.

Щодо виплати допомоги 2.

Перш за все, спірні правовідносини врегульовані приписами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон).
Приписами частин 2 та 4 статті 9 Закону встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
17 лютого 2016 року та 09 лютого 2017 року Міністр оборони України прийняв накази №80 та №88 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2016 та 2017 роки» (далі Наказ та Наказ 2) (а.с.120-134).
Приписами пункту 9 Наказу встановлено, що виплата матеріальної допомоги 2 здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (далі Постанова).
Відповідно до приписів підпункту 2.3 пункту 2 Постанови керівникам органів надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).
Отже, виплата допомоги 2 у 2016 році була необов`язковою, а її виплата обумовлювалась сукупністю таких обставин: можливістю фонду оплати праці; звернення працівника про її виплату.
Приписами пункту 9 Наказу 2 встановлено, що накази про виплату матеріальної допомоги видаються виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на відповідний місяць з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 7 цього наказу після розгляду заяв військовослужбовців.
У заявах про виплату матеріальної допомоги зазнаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та інші поважні причини), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.
Отже, виплата допомоги 2 у 2017 році була необов`язковою, а її виплата обумовлювалась сукупністю таких обставин: можливістю фонду оплати праці; звернення працівника про її виплату.
Протягом 2016 2017 років ОСОБА_1 не подавав до військової частини заяв про виплату допомоги 2.
Підсумовуючи, суд зробив висновок, що у відповідача не виникав обов`язок сплатити позивачу допомогу 2.
Тому, позов в цій частині вимог є безпідставним.
Це ж виключає задоволення позову в цій частині вимог.

Щодо виплати допомоги.

Приписами частини 2 статті 15 Закону встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Військова частина визнала за позивачем право на отримання допомоги за 1 повний календарний рік, який він прослужив, проходячи службу в ній.

Щодо розміру місячного грошового забезпечення, який брався до уваги під час обчислення допомоги.

Відповідач, обчислюючи місячне грошове забезпечення, виключив з нього щомісячну додаткову грошову винагороду (60% від суми нарахованого грошового забезпечення) у сумі 2954,78 грн.
Суд зробив висновок, що такі дії є протиправними.
Приписи частини 2 статті 15 Закону встановлюють, що допомога виплачується у розмірі 50% місячного грошового забезпечення.
До структури грошового забезпечення ОСОБА_1 входила щомісячна додаткова грошова винагорода.
Така винагорода виплачувалась постійно у сталому розмірі упродовж всього строку військової служби у військовій частині.
Відповідно до приписів частини 2 статті 9 Закону до складу грошового забезпечення входять щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія).
Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода мала постійний характер, а тому входить до складу грошового забезпечення.
Таким чином, допомога повинна становити 50% від розміру грошового забезпечення у загальній сумі 7879,41 (4924,63 + 2954,78) грн.
Тому, її розмір складає 3939,71 грн.

Щодо кількості повних календарних років служби, за які повинна виплачуватись допомога.

Так, ОСОБА_1 тричі звільнявся з військової служби, а саме: 27 листопада 1992 року, 24 вересня 2015 року та 06 жовтня 2017 року.
Першого разу звільнявся за скороченням штатів, другий раз за закінченням строку, на який мобілізований в особливий період, а третій раз за станом здоров`я.
Право на виплату допомоги (за станом здоров`я) виникло лише 06 жовтня 2017 року на підставі приписів частини 2 статті 15 Закону.
Закон (в редакції на час першого звільнення) не передбачав виплати будь-якої одноразової грошової допомоги при звільненні.
Тому, ОСОБА_1 виплатили одноразове грошове забезпечення у розмірі 5 окладів під час першого звільнення на підставі іншого нормативно-правового акту (наказ Міністерства оборони СССР №025-1990).
Під час другого звільнення позивачу не виплачували допомогу відповідно до приписів Закону, оскільки не набув такого права.
Відповідно до приписів підпункту 38.4 пункту 38 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», яка затверджена наказом Міністерства оборони України №260 від 11 червня 2008 року (діяла на час звільнення), у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання одноразової грошової допомоги, установленої Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
У даному випадку виняток.
ОСОБА_1 при першому і другому звільненні не набував права на отримання допомоги, яка встановлена Законом.
Тому, у військової частини виник обов`язок нарахувати та виплатити допомогу за 13 повних календарних років військової служби.
Підсумовуючи, суд зробив висновок, що відповідач допустив бездіяльність стосовно нарахування і виплати допомоги.
Отже, позовну заяву в цій частині вимог належить задовільнити.

Загалом ж, позов належить задовільнити частково.
Сторони не понесли судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 243-246, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 стосовно виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за станом здоров`я.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення у загальній сумі 7879,41 грн. за кожний з 13 повних календарних років служби з урахуванням раніше сплачених коштів у сумі 2462,32 грн.
В іншій частині позову відмовити у задоволенні.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду Р.І. Брегей