Справа № 448/907/17
Суддя: Білоус Ю. Б.
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер:448/907/17
Провадження № 2-а/448/108/18
РІШЕННЯ

Іменем України

20.11.2018 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя Білоус Ю.Б.,

за участю: секретаря судового засідання Романченко І.А.,

учасників справи:

позивач ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача-1 Виконавчого комітету Мостиської міської ради не зявився,

відповідача-2 ОСОБА_3 не зявилася,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мостиська справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області та ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 27.07.2017 року звернулася до суду із зазначеним адміністративним позовом, покликаючись на те, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 згідно з Свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) від 31.01.1996 року. Даний будинок є двоповерховим і складається із двох квартир. Власником квартири АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_3

Вказує, що 23.06.2016 року Виконавчий комітет Мостиської міської ради (відповідач-1) прийняв спірне рішення за № 67, яким надав дозвіл ОСОБА_3, (відповідач-2) на переведення квартири №1 житлового будинку по вул.Міцкевича, 14 в м.Мостиська в індивідуальний житловий будинок та присвоїв окремий адресний номер: Львівська область м.Мостиська вул..Міцкевича, 14 а. Крім того, спірним рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради від 01.12.2016 року за №133 надано дозвіл ОСОБА_3, на виготовлення будівельного паспорту на реконструкцію житлового будинку по вул.Міцкевича, 14-а в м.Мостиська на власній земельній ділянці.

Вважає, що вищевказані рішення є протиправні і підлягають скасуванню, оскільки прийняті в порушення вимог чинного законодавства України, і такими порушуються законні права та інтереси позивача.

Зокрема, зазначає, що правові підстави для визнання протиправними та скасування рішення відповідача-1 полягають в тому, що орган місцевого самоврядування не мав жодних правових підстав передбачених законом для прийняття рішення про переведення квартири відповідача-2 в індивідуальний житловий будинок, а згодом надавати дозвіл на його реконструкцію, без відома і згоди інших співвласників двоквартирного будинку, в тому числі позивача ОСОБА_4 Окрім того, рішення відповідача призвели до того, що фактично з двоквартирного будинку зроблено квартиру та індивідуальний житловий будинок, що є неприпустимим, оскільки житловий будинок за жодних обставин не може прилягати до стін квартири, а має мати окремий фундамент і стіни.

Стверджує, що на даний час відповідачем-2 на підставі незаконного дозволу виконкому Мостиської міської ради проводяться будівельні роботи по реконструкції будинку, однак внаслідок таких робіт руйнується фундамент і стіни квартири позивача. Жодними нормами житлового законодавства України не передбачено переведення квартири у багатоквартирному будинку в індивідуальний житловий будинок та ще й без відома і згоди інших співвласників будинку. А тому, відповідач-1 зловживає наданими йому згідно закону повноваженнями, виходить за їх межі, чим фактично порушує закон.

Посилається на те, що спірні рішення відповідача прийняті всупереч вимогам ч.2 ст.382 ЦК України, де передбачено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать па праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Крім цього, відповідно до вимог ст.ст.ст.355, 358, 369 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності також здійснюється за згодою всіх співвласників. Тобто, відповідач ОСОБА_3, перед тим як переводити квартиру АДРЕСА_3 та проводити будь-які будівельні роботи по реконструкції будинку мала не лише отримати дозвіл в органів влади, а й отримати згоду позивача та інших співвласників квартири №2 даного будинку, оскільки проведення будь-яких будівельних робіт без згоди інших співвласників будинку є незаконним. Діями відповідачів фактично порушені права позивача та інших співвласників будинку, оскільки вони позбавляються належним чином користуватися будинком та здійснювати права, що випливають з володіння будинком та земельною ділянкою призначеною для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд.

З огляду на наведене, просить суд визнати протиправними та скасувати рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 23.06.2016року №67 «Про переведення квартири №1 житлового будинку по вул.Міцкевича, 14 в м.Мостиська в індивідуальний житловий будинок гр.ОСОБА_3» та рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 01.12.2016року №133 «Про надання дозволу на виготовлення будівельного паспорту та реконструкцію житлового будинку по вул.Міцкевича, 14-а в м.Мостиська на земельній ділянці гр.ОСОБА_3».

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача-1 Виконавчого комітету Мостиської міської ради в судове засідання не зявився, проте подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Також подав письмові заперечення проти позову, в яких зазначає, що відповідач ОСОБА_3 на час звернення у міську раду із заявою про переведення квартири у індивідуальний житловий будинок уже була власником земельної ділянки по вул. Міцкевича, 14 (цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд) та власником квартири АДРЕСА_4. Квартири позивачки та відповідачки ОСОБА_3 мають окремі входи, які знаходяться на їх власних окремих земельних ділянках, а тому були всі підстави для надання ОСОБА_3 дозволу на переведення квартири у індивідуальний житловий будинок. Таким чином права позивачки рішенням виконавчого комітету №67 від 23.06.2016р. жодним чином не порушені. Що стосується рішення виконавчого комітету №133 від 01.12.2016р., то таким лише надано дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення будівельного паспорта на реконструкцію житлового будинку на власній земельній ділянці. Підстав не надавати дозвіл у виконавчого комітету не було, адже відповідачка є власником індивідуального житлового будинку та земельної ділянки і має право відповідно до Конституції України та вимог інших законів володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Рішення виконавчого комітету №133 від 01.12.2016р. про надання дозволу на виготовлення будівельного паспорта на реконструкцію житлового будинку на власній земельній ділянці має виключно загальний та декларативний характер. а уже сама конкретна реконструкція будинку відображається у будівельному паспорті, який погоджується з відповідними службами, які і покликані слідкувати за дотриманням будівельних та інших норм під час здійснення реконструкції. З огляду на наведене, вважає, що спірні рішення не порушують права позивача, а тому просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідач-2 ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, проте подала до суду письмові заперечення проти позову, в яких зокрема, зазначає, що вона на підставі договору дарування від 13.01.2016 року є власником квартири в м. Мостиська по вул. Міцкевича, 14 під номером 1. Також є власником земельної ділянки згідно договору дарування від 29.01.2016 року по вул. Міцкевича розміром 0,0259га. Дана земельна ділянка примикає до квартири, по вул. Міцкевича, 14/1, власником якої є вона. Цільове призначення такої ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та спору(присадибна ділянка). Обидві земельні ділянки (її та позивачки) є складовою частиною однієї земельної ділянки, яка слугувала для обслуговування будинку в м. Мостиська по вул. Міцкевича, 14 в цілому, тобто обох квартир. Проте, у звязку із приватизацією квартир така територія була поділена між власниками квартир, кожен з яких отримав свою частину, а саме: позивачка в розмірі 0,0299 га, а вона (ОСОБА_3Ю.) частину, яка була їй подарована попереднім власником в розмірі 0,0259 га. Таким чином кожен із власників обох квартир отримав при дворову територію житлового будинку у відповідній частині і розмірі у власність з однаковим цільовим призначенням, а саме «обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд». А отже маючи земельну ділянку з цільовим призначення обслуговування житлового будинку вона звернулася до органу місцевого самоврядування щодо її забудови на власній земельній ділянці без використання будь-якої частини квартири, яка належать позивачці. Для цього на підставі рішення Мостиської міської Ради квартирі АДРЕСА_5 спочатку було присвоєно окремий адресний номер, так як квартира на першому поверсі не повязана з квартирою позивачки і є окремою в будь-якому сенсі. Таким чином рішення виконкому Мостиської міської Ради № 67 від 23.06.2016 року про присвоєння окремого номеру квартирі № 1 по вул. Міцкевича. 14 не суперечить чинному законодавству з огляду га її відокремленість від квартири № 2, що належить позивачу в цьому ж будинку. А так як прибудинкова територія названого житлового будинку розподілена між двома власниками в натурі та кожному з них виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку розміром відповідно 0,0299 га та 0,0259 га, то і фактично квартири склали окремий обєкт права власності, а саме житлові будинки. А тому на підставі рішення Мостиської міської Ради від 01.12.2016 року за № 133 надано дозвіл на виготовлення будівельного паспорту на реконструкцію фактично відокремленого житлового будинку(без спільного горища, мансарди і т.п.) з використанням наданої їй земельної ділянки на якій фактично і здійснюється така реконструкція, а саме проводиться відповідне будівництво у відповідності до будівельного паспорту.

Також звертає увагу на те, що в законодавстві не передбачено отримання згоди у другого власника квартири, якщо реконструкція проводиться на власній земельній ділянці. З огляду на наведене виконавчий комітет Мостиської міської Ради рішенням № 133 від 01.12.2016 року надав тільки дозвіл на виготовлення будівельного паспорту по реконструкції індивідуального житлового будинку по вул. Міцкевича. 14а на її власній земельній ділянці. Тим більше даючи дозвіл на виготовлення будівельного паспорту виконавчий комітет Мостиської міської Ради дозволив тільки виготовлення такого паспорту а не його затвердження, оскільки для такого необхідно, щоб спеціалізована установа видала такий будівельний паспорт з дотримання усіх вимог, визначених законодавством. Такий будівельний паспорт було отримано.

Покликається на ст. 383 ЦКУ згідно якої власник квартири на свій розсуд може проводити ремонт та зміни в квартирі за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир н та нежилих приміщень. Ані з позовної заяви, ані з матеріалів справи не випливає, що така реконструкція призвела до порушень прав позивачки. А навпаки на підставі ст. 375 ЦКУ на земельній ділянці (присадибній ділянці) дозволяється зводити житлові будинки, які є частиною садиби, згідно ст. 381 ЦКУ. На підставі вищенаведеного просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові заперечення відповідачів, матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, є співвласником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 31.01.1996 року (а.с.7). Дана квартира була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно даних технічного паспорта на вищевказану квартиру (а.с.8), квартира позивача розташована на другому поверсі двоповерхового будинку та складається з 1 кімнати, житловою площею 17,1 кв.м., кухні площею 11,8кв.м., веранди 9,8 кв.м., загальна площа квартири 38,7кв.м.

Крім того, позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0299га, розташована на території м.Мостиська, вул.Міцкевича, 14/2, Львівської області, передана для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ 4706 від 30.10.2000року (а.с.9).

Будинок №14 по вул.Міцкевича у м.Мостиська Львівської області є двоповерховим і складається із двох квартир.

Відповідачу-2 ОСОБА_3, на підставі Договору дарування квартири від 13.01.2016року (а.с.35) належить на праві власності квартира АДРЕСА_2, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №51733075 від 18.01.2016року (а.с.36).

Крім того, відповідачу-2 ОСОБА_3, на підставі Договору дарування земельної ділянки від 29.01.2016року (а.с.32) належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0259 га (кадастровий номер :07:003:0259), що розташована в м.Мостиська, вул.Міцкевича, Львівської області, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №52533842 від 03.02.2016року (а.с.34).

Як слідує із матеріалів справи, відповідач-2 ОСОБА_3, зверталася в Мостиську міську раду із заявою про надання дозволу на переведення квартири АДРЕСА_6 в індивідуальний житловий будинок та про надання дозволу на виготовлення будівельного паспорта на реконструкцію житлового будинку по вул. Міцкевича, 14-а в м.Мостиська на власній земельній ділянці.

Рішенням відповідача-1 виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 23.06.2016року №67 «Про переведення квартири №1 житлового будинку по вул.Міцкевича,14 в м.Мостиська в індивідуальний житловий будинок гр.ОСОБА_3» надано дозвіл гр.ОСОБА_3, на переведення квартири №1 житлового будинку по вул.Міцкевича, 14 в м.Мостиська в індивідуальний житловий будинок. Присвоєно індивідуальному житловому будинку окремий адресний номер: Львівська області, м.Мостиська, вул.Міцкевича, 14а.

Рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 01.12.2016року №133 «Про надання дозволу на виготовлення будівельного паспорту та реконструкцію житлового будинку по вул.Міцкевича,14-а, в м.Мостиська на земельній ділянці гр.ОСОБА_3» надано дозвіл гр.ОСОБА_3 на виготовлення будівельного паспорта на реконструкцію житлового будинку по вул.Міцкевича, 14-а, в м.Мостиська на власній земельній ділянці.

В подальшому, на підставі вищевказаного рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 01.12.2016року №133, відповідач-2 ОСОБА_3 виготовила Будівельний паспорт на реконструкцію індивідуального житлового будинку в м.Мостиська, вул.Міцкевича, 14а, Львівської області, виданий відділом містобудування та архітектури Мостиської РДА 30.01.2017року (а.с.38-56).

Не погоджуючись із спірними рішеннями виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області позивач скористалася своїм правом оскаржити такі у судовому порядку, звернувшись із даним позовом до суду.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ст.55 Конституції України).

Приписами частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом , зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначену норму суд під час розгляду справи щодо оскаржень рішень, дій чи бездіяльність субєктів владних повноважень незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинен перевірити їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" від 06.03.2008 року N2 встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із критеріїв, встановлений ч.3 ст.2 КАС України для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак лише за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача.

Надаючи правову оцінку спірним рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області, суд виходить із наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень виконавчих органів міської ради належить в тому числі і делеговані щодо здійснення відповідно до законодавства контролю за належною експлуатацією та організацією обслуговування населення підприємствами житлово-комунального господарства, торгівлі та громадського харчування, побутового обслуговування, транспорту, зв'язку, за технічним станом, використанням та утриманням інших об'єктів нерухомого майна усіх форм власності, за належними, безпечними і здоровими умовами праці на цих підприємствах і об'єктах; прийняття рішень про скасування даного ними дозволу на експлуатацію об'єктів у разі порушення нормативно-правових актів з охорони праці, екологічних, санітарних правил, інших вимог законодавства.

Із аналізу наведених правових норм вбачається, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють безпосереднє управління лише житловим фондом, який віднесений до комунальної власності. В усіх інших випадках вони надають відповідні дозволи, здійснюючи при цьому контроль за дотриманням прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Відповідно до частин першої та восьмої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому використання власності не може завдати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності, зокрема, ним є право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Частина п'ята статті 319 Цивільного кодексу України закріплює, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Тобто, використання об'єкта власності обмежується мотивами не завдання шкоди правам, свободам та гідності інших громадян, інтересам суспільства.

Згідно зі статтею 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придані для постійного проживання в них.

Відповідно до частини другої статті 383 Цивільного кодексу України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно з положеннями статті 4 Житлового кодексу УРСР житло є специфічним об'єктом права власності, тому свобода використання житла його власниками обмежується нормами, спрямованими на схоронність жилих приміщень та не порушення прав інших осіб, зокрема, інших мешканців жилого будинку.

Відповідно до вимог ст.151 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку при домову територію.

У статті 152 ЖК УРСР вказано, що переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, визначено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження, але з урахуванням інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку.

Отже, за нормами чинного законодавства, власник квартири має право на свій розсуд здійснювати його ремонт, змінювати вигляд та призначення, але за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному жилому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ст.382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно положень ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.2 ст.10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою КМ України № 572 від 08.10.1992року, власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, повязаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія;

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.5 цього закону спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп-/2004 у справі №1-2/2004 за конституційним зверненням громадян про офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього, питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

З п 4.3 зазначеного рішення вбачається, що відповідно до Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і та інше.

Аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і та інше.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку". Правовий режим майна, що перебуває у спільній власності власників квартир, має визначатися, відповідно до Конституції України (пункт 7 частини першої статті 92) виключно законами України. Згідно зі статтею 19 ( виключено на підставі Закону N 417-VIII 417-19 від 14.05.2015 ) Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" спільне майно власників квартир складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Відповідно до цього Закону співвласники допоміжних приміщень мають право розпоряджатися ними в межах, встановлених зазначеним Законом та цивільним законодавством.

Рішенням Конституційного Суду України №14-рп/2011від 09 листопада 2011 року встановлено, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

З наведеного вбачається, що для переведення квартири у дво- чи багатоквартирному будинку в індивідуальний житловий будинок та проведення будівельних робіт по реконструкції будинку, власники таких квартир зобов'язані в обов'язковому порядку отримати згоду власників усіх суміжних квартир, що знаходяться в даному будинку.

Однак, як встановлено судом в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1, яка є однією із співвласників квартири АДРЕСА_1, що суміжна з квартирою відповідача-2 ОСОБА_3, №1 в даному будинку, свою згоду на переведення квартири відповідача в індивідуальний житловий будинок не давала.

Заперечення відповідачів проти позову обґрунтовані тим, що права позивача при прийнятті спірних рішень не були порушені, оскільки квартири позивача ОСОБА_1 та відповідача-2 ОСОБА_3 мають окремі входи та знаходяться на їх власних окремих земельних ділянках, суд вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалось вище, приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку (конструктивні елементи будинку (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т.ін.), механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, є спільним майном багатоквартирного будинку та належать на праві спільної сумісної власності власникам квартир у даному будинку, які є рівноправними у їхньому користуванні.

Таким чином, у звязку з відсутністю засвідченої згоди власника суміжної житлової квартири у відповідача-1 Виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області не було правових підстав для прийняття спірного рішення від 23.06.2016року №67 «Про переведення квартири №1 житлового будинку по вул.Міцкевича, 14, в м.Мостиська в індивідуальний житловий будинок гр..ОСОБА_3», отже дане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Оскільки спірне рішення Виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 01.12.2016року №133 «Про надання дозволу на виготовлення будівельного паспорта та реконструкцію житлового будинку по вул.Міцкевича, 14-а в м.Мостиська на власній земельній ділянці гр.ОСОБА_3», є похідним від вищевказаного спірного рішення Виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 23.06.2016року №67, то таке слід також визнати протиправним та скасувати.

Таким чином, приймаючи до уваги усе вищенаведене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, з врахуванням приписів ст. 2 КАС України, суд вважає, що відповідач-1 Виконавчий комітет Мостиської міської ради Львівської області приймаючи спірні рішення діяв незаконно та необґрунтовано, тобто без урахування прав власників іншої квартири у жилому будинку №14 по вул.Міцкевича в м.Мостиська, які є власниками спільного майна будинку, чим порушив права та інтереси в тому числі і позивача, які підлягають захисту в судовому порядку. А тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та про задоволення позову в повному обсязі.

У відповідності до вимог ст.139 КАС України підлягають стягненню з відповідачів в користь позивача понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору на суму 640 гривень в рівних частинах, тобто по 320 гривень з кожного відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 72-77, 139, 241, 243, 244, 245, 246, 250 КАС України, суд -

у х в а л и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області та ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 23.06.2016року №67 «Про переведення квартири №1 житлового будинку по вул.Міцкевича, 14, в м.Мостиська в індивідуальний житловий будинок гр.ОСОБА_3».

Визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 01.12.2016року №133 «Про надання дозволу на виготовлення будівельного паспорта та реконструкцію житлового будинку по вул.Міцкевича, 14-а в м.Мостиська на власній земельній ділянці гр.ОСОБА_3».

Стягнути з Мостиської міської ради Львівської області за рахунок бюджетних асигнувань та з ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати зі сплати судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень, тобто по 320 (триста двадцять) гривень з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Мостиський районний суд Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2;

Відповідач-1: Виконавчий комітет Мостиської міської ради Львівської області; місцезнаходження: м.Мостиська, вул.Грушевського, 6, Львівської області.

Відповідач-2: ОСОБА_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Суддя Ю.Б. Білоус

Рішення набрало законної сили: «___»___________ 20 р.

Суддя Ю.Б. Білоус

Повний текст рішення складено 26.11.2018року