Справа № 520/9104/18
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

28 листопада 2018 р. № 520/9104/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Дирявої К.І.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Шапошника С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 17.08.2018 року № 0-2006 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальну суму 4968,00 грн.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 17.08.2018 року № -2006 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості, є протиправним та таким, що порушує її права, оскільки позивачу на праві приватної власності належить нежитлова будівля, що віднесена до категорії "виробничий будинок", однак в супереч вказаному контролюючим органом проведено розрахунок податку із застосування невірної процентної ставки податку як для інших будівель, що не може вважатися належним. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 19.10.2018 року прийнято вказаний позов до розгляду, відкрито спрощене провадження у справі та призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні.

Представником відповідача через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на помилковість суджень та доводів, а також їх невідповідність дійсним обставинам справи.

У судове засідання позивач прибула, позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання прибув, проти заявленого позову заперечував з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Позивачу, ОСОБА_1, на праві приватної власності належить нежитлова будівля загальною площею 103,6 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У адміністративному позові позивачем вказано, що зазначену нежитлову будівлю нею було отримано у власність у 13.03.2008 року на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 13.03.2008, виданого Виконкомом Сніжківської сільської ради.

При цьому, згідно технічного паспорту на нежитлову будівлю, виготовленого 18.01.2008 року, даний об'єкт нерухомого майна належить до категорії «Виробничий будинок» та складається з коридору, кухні, трьох службових приміщень та кладової.

Судовим розглядом встановлено, що Головним управлінням ДФС у Харківській області на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України та відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст.266 Податкового кодексу України відносно позивача прийнято податкове повідомлення-рішення від 17.08.2018 року № -2006, яким визначено податкове зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості в розмірі 4968,00 грн. (а.с.14).

Позивач, не погодившись із податковим повідомленням-рішенням, звернулася до суду з даним позовом задля захисту своїх порушених прав.

Суд зауважує, що відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України.

Згідно приписів ст. 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Згідно пп.266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1п. 266.2 ст.266 Податкового кодексу України), а базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України).

Відповідно до пп.266.4.2 п. 266.4 ст. 266 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Згідно із приписами пп. 266.6.1. п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Суд зазначає, що за приписами ст. 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов'язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об'єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Платник податків вправі використовувати податкову пільгу з моменту виникнення відповідних підстав для її застосування і протягом усього строку її дії.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідно до технічного паспорту на нежитлову будівлю загальною площею 103,6 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1, виготовленого 18.01.2008 року, даний об'єкт нерухомого майна належить до категорії «Виробничий будинок» та складається з коридору, кухні, трьох службових приміщень та кладової.

Позивачем у адміністративному позові вказано, що вказане свідчать про обставини належності зазначеної нежитлової будівлі виробничого призначення до виробничих площ, а отже, враховуючи рішення Сніжківської сільської ради Валківського району Харківської області ХІІ сесії VII скликання від 02.02.2017 року «Про встановлення податків та зборів на території Сніжківської сільської ради та затвердження положення про них» контролюючим органом при здійсненні розрахунку податку мало бути застосовано ставку 1,0 % від розміру заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, що застосовується для виробничих площ, проте останнім було застосовано ставку податку 1,5 % як для інших об'єктів житлової нерухомості, до яких відповідно до вказаного положення належать автозаправочні станції.

Суд зазначає, що відповідно до п. 8.1 ст. 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки немає у переліку загальнодержавних податків та зборів (стаття 9 Податкового кодексу). Поміж тим, відповідно до п. 9.4 ст. 9 Податкового кодексу України установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (пп.10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено п. 7.1 ст. 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України (у редакції Закону України від 28.12.2014 року № 71-VIII, що діє з 01.01.2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно з Податковим кодексом України є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до п. 8.3 ст. 8 Податкового кодексу України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, відповідно п. 4.4 ст. 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст. 143 Конституції України.

Так, відповідно до п. 10.3 статті 10 Податкового кодексу України, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп. 12.3.1 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп. 12.3.2 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп. 12.3.3 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

При цьому, суд зазначає, що як передбачено пп.14.1.129-1 п.14.1 об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Судовим розглядом справи встановлено, що рішенням рішення Сніжківської сільської ради Валківського району Харківської області ХІІ сесії VII скликання від 02.02.2017 року «Про встановлення податків та зборів на території Сніжківської сільської ради та затвердження положення про них» встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Сніжківської сільської ради для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб для усіх місць розташування (зональності) з розрахунку за 1 кв. метр бази оподаткування у розмірі:

- об'єкти житлової нерухомості - 0,1 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року;

- об'єкти нежитлової нерухомості: господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належить сараї, хліви, літні кухні, гаражі, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, прибудови до житлового будинку - 0 (нуль) % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року;

- ресторани, бари, будівлі фінансового обслуговування, торгові центри, універмаги, казино, ігорні будинки, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції, автозаправні станції, аптеки - 1,5 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року;

- адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей, магазини, станції технічного обслуговування автомобілів, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування, склади, 1,5 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року;

- гаражі - гаражі (наземні й підземні), які знаходяться у власності юридичних осіб, готелі, виробничі площі - 1,0 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року;

- закриті автомобільні стоянки майстерні, які знаходяться у власності юридичних осіб - 0,1% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року;

- інші об'єкти нежитлової нерухомості - 1,3 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Позивачем під час судового розгляду справи надано пояснення та зазначено, що належна їй на праві власності нежитлова будівля, використовується для задоволення власних господарських потреб.

Однак, суд зазначає, що з огляду на положення абзацу «е» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, у нежитловій нерухомості виділяють господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо, що свідчить про неможливість віднесення належної позивачу на праві власності нежитлової нерухомості, до господарських (присадибних) будівель, оскільки така не належить до вказаної категорії.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладений у постанові від 06.11.2018 року у справі №819/1950/17.

Також суд зазначає, що не можуть бути враховані судом і доводи позивача стосовно наявності підстав для віднесення належного їй об'єкту нежитлової нерухомості до виробничих площ, з огляду на наступне.

Як передбачено приписами пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

При цьому, згідно із положеннями п. 5.3 ст. 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об'єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Згідно із Державним класифікатором будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об'єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Під час судового розгляду справи позивачем вказано, що належна їй нежитлова нерухомість належить до категорії виробничі площі, однак доказів використання такої нерухомості у промисловості або виробничій діяльності матеріали справи не містять, як не містять і доказів здійснення позивачем промислової діяльності або ж належності спірної нежитлової будівлі на праві власності промисловим підприємствам, а отже вказані доводи позивача не можуть бути враховані судом.

Також, суд зазначає, що посилання позивача на рішення Сніжківської сільської ради Валківського району Харківської області ХІІ сесії VII скликання від 02.02.2017 року «Про встановлення податків та зборів на території Сніжківської сільської ради та затвердження положення про них» як на підставу неможливості віднесення належної їй на праві власності нерухомості до категорії "інші об'єкти нежитлової нерухомості", не є належними, оскільки вказане положення приймається сільською радою у межах повноважень та у відповідності до приписів Податкового кодексу України з дотриманням встановлених ним критеріїв для відповідного місцевого податку.

З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що обставини, які слугували підставою для винесення оскаржуваного повідомлення-рішення, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, а отже податкове повідомлення-рішення від 17.08.2018 року № -2006 є таким, що прийнято у відповідності до вимог діючого законодавства.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що відповідно до положень статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, із врахуванням вищевикладених обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача є такими, що задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) до Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення виготовлено 03 грудня 2018 року.

Суддя Мельников Р.В.