Справа № 813/1271/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1187/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Луців І.І.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Івано-Франківської митниці ДФС на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2018 року у справі № 813/1271/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці ДФС про виплату заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Ланкевичем А.З. в порядку письмового провадження в м. Львові Львівської області 14.06.2018 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернувся з адміністративним позовом до Івано-Франківської митниці ДФС (далі - відповідач), в якому просить :

- визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу заробітної плати за період з 23.03.2017 року по 19.09.2017 року та стягнути з відповідача належні позивачу кошти у сумі 53776,98 грн з урахуванням сум обов'язкових до сплати податків та внесків;

- визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу компенсації за період з 10.05.2017 року по 31.05.2017 року тимчасової непрацездатності та зобов'язати відповідача виплатити належні позивачу кошти за листком тимчасової непрацездатності серії АГС № 577160;

- зобов'язати відповідача провести перерахунок та оплатити позивачу різницю за відпустки, які надавались у червні-серпні 2017 року, відповідно до наказів «Про надання відпусток» від 07.06.2017 року № 114-кв, від 21.06.2017 року № 126-кв, від 02.08.2017 року № 168-кв, від 18.08.2017 року № 194-кв та нарахованої компенсації при звільненні за невикористані позивачем відпустки;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 126734,40 грн з урахуванням сум обов'язкових до сплати податків та внесків.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Івано-Франківської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.09.2017 року по 13.03.2018 року включно в сумі 62202 (шістдесят дві тисячі двісті дві) гривні 00 копійок, без урахування податків і зборів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2018 року скасувати в частині задоволення позову та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що судом першої інстанції не враховано наявних у справі доказів про виплату позивачу заробітної плати за 20.09.2017 року. Крім того апелянт посилається на те, що поновлення позивача на роботі через певний час після ухвалення відповідного судового рішення не є затримкою, яка тягне стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки існує певний механізм для виконання такого судового рішення.

У визначений апеляційним судом строк відповідно до вимог частини 1 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без задоволення вимоги апелянта, а оскаржене судове рішення - без змін.

В судовому засіданні представник апелянта наполягала на задоволенні апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами у справі, що позивач проходив службу в органах доходів і зборів.

Згідно наказу ДФС України від 19.09.2017 року № 2188-о «Про припинення державної служби» припинено державну службу 19.09.2017 року ОСОБА_1, заступнику начальника Івано-Франківської митниці ДФС, у зв'язку із поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу».

Згідно наказу Івано-Франківської митниці ДФС від 19.09.2017 року № 422-к «Про припинення державної служби», позивача визнано таким, що припинив державну службу з 19.09.2017 року відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу». Відділу фінансування, бухгалтерського обліку та звітності наказано провести повний розрахунок та виплатити грошову компенсацію за: 8 календарних днів основної щорічної відпустки за період роботи з 09.02.2016 року по 08.02.2017 року; 15 календарних днів додаткової щорічної відпустки за період роботи з 09.02.2016 року по 08.02.2017 року; 27 календарних днів основної щорічної відпустки за період роботи з 09.02.2017 року по 19.09.2017 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду (справа №813/3294/17) від 15.11.2017 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.01.2018 року, позов ОСОБА_1 до ДФС України, Івано-Франківської митниці ДФС про скасування наказів, поновлення на посаді, задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано наказ ДФС України від 19.09.2017 року № 2188-о «Про припинення державної служби»; визнано протиправним та скасовано наказ Івано-Франківської митниці ДФС від 19.09.2017 року № 422-к «Про припинення державної служби»; поновлено ОСОБА_1 з 20.09.2017 року на посаді заступника начальника Івано-Франківської митниці ДФС; постанову в частині поновлення на посаді допущено до негайного виконання.

12.03.2018 року ДФС України видано наказ №433-о, згідно якого на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 року у справі № 813/3294/17, з урахуванням постанови від 26.12.2017 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 55434239, скасовано наказ ДФС України від 19.09.2017 року № 2188-о «Про припинення державної служби» та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Івано-Франківської митниці ДФС з 20.09.2017 року.

Таким чином, з 20.09.2017 року по 15.11.2017 року позивач перебував у вимушеному прогулі і за час такого йому має бути виплачений середній заробіток. Водночас період з 16.11.2017 року по 13.03.2018 року вважає вимушеним прогулом при затримці виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 року, за час якого йому також має бути виплачений середній заробіток.

Оцінюючи спірні правовідносини що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною 2 ст. 257 зазначеної редакції КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому, згідно п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України, постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Отже, з дня набрання законної сили рішенням суду про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов'язок щодо його виконання.

Разом із цим, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 34 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до частини 5 ст. 242 чинної редакції КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, слідує висновок, що відповідач допустив затримку виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з дня набрання законної сили таким рішенням до дня винесення наказу про поновлення останнього на роботі.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач незаконно звільнений з роботи 19.09.2017 року.

Фактичне поновлення на роботі позивача, відповідно до рішення суду від 15.11.2017 року, відбулося лише 14.03.2018 року.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Посилання відповідача на існування певного механізму для поновлення на роботі працівників митниці безпідставні, оскільки рішення суду про поновлення на роботі позивача мало бути виконане негайно.

Тим більше не існує будь-яких законно обґрунтованих підстав для настільки тривалого невиконання рішення суду про поновлення на роботі.

Також безпідставними є посилання апелянта на виплату позивачу заробітку за 20.09.2017 року, оскільки жодних доказів про те, що нарахована сума за вказану дату була фактично виплачена позивачу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України в чинній редакції передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не надав ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду на його вимогу докази реальної виплати позивачу заробітку за 20.09.2017 року. Наявні у справі докази підтверджують виключно нарахування таких сум.

Пунктом 1 частини 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права.

Частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладеної, зокрема в Рішенні по справі Івонн Ван Дайн проти Міністерства внутрішніх справ (Yvonne Van Duyn v. Home Office 04.12.1974) сформовано правову позицію, за якою принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію &?в;…&?и; ця держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Також ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на ефективність юридичного захисту, як на практиці, так і законом. Так, у Рішенні по справі «East/West Alliance Limited проти України» від 02.06.2014 року ЄСПЛ зазначив, що при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Федоренко проти України» констатував, що право власності, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

У справі «Кечко проти України» ЄСПЛ визнав порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в ситуації, коли заявник в силу спеціальних та чинних на той період часу положень національного законодавства мав виправдані очікування щодо отримання надбавки до заробітної плати, але вона йому не була виплачена.

У справі «Трегубенко проти України» (Рішення від 02.11.2004 року, п. 53) Європейський суд з прав людини зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Таким чином, невиплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на який позивач має виправдані очікування, оскільки був поновлений на роботі після незаконного звільнення, є порушенням відповідного майнового права позивача.

Відтак, дане порушене право має бути поновлене шляхом задоволення позовних вимог саме до відповідача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до положень частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи із доводів апеляційної скарги, спір щодо розміру середнього заробітку позивача, з якого суд першої інстанції обраховував середній заробіток за час вимушеного прогулу, сторонами не оспорюється.

Відповідно до даного розміру судом першої інстанції вірно здійснено обрахунок стягнутих з відповідача сум.

На підставі вищенаведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правомірно стягнуто з Івано-Франківської митниці ДФС на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.09.2017 року по 13.03.2018 року включно в сумі 62202 (шістдесят дві тисячі двісті дві) гривні 00 копійок, без урахування податків і зборів, а тому рішення суду першої інстанції є правомірним та скасуванню не підлягає.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської митниці ДФС без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2018 року у справі № 813/1271/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повний текст складено 30.11.2018