Справа № 200/11229/18-а
Суддя: Лазарєв В.В.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 р. Справа№200/11229/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазарєва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради (далі - УПСЗН) про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є опікуном особи з інвалідністю з дитинства першої групи А - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. З серпня 2014 року позивач є отримувачем державної соціальної допомоги особам з інвалідністю та перебуває на обліку в УПСЗН, як внутрішньо переміщені особи, що підтверджується відповідними довідками від 13.12.2016 року. 01.05.2018 року позивачу, як опікуну ОСОБА_2 була припинена виплата допомоги з невідомих причин. 18.07.2018 року позивач звернувся до відповідач із заявою про роз'яснення причин припинення виплати допомоги на ОСОБА_2 Відповідач повідомив про прийняті УПСЗН рішення про призупинення та припинення виплати з 01.05.2018 року.

Позивач вважає, що відповідач безпідставно припинено виплату державної соціальної допомоги на ОСОБА_2 - недієздатну особу з інвалідністю 1 групи «А», у зв'язку з чим просить суд визнати протиправними такі дії відповідача щодо припинення виплати державної соціальної допомоги та зобов'язати відповідача поновити їй виплату державної соціальної допомоги на ОСОБА_2 - недієздатну особу з інвалідністю 1 групи «А» з 01.05.2018 року.

Ухвалою від 29 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі, керуючись статті 12, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи. В ухвалі було запропоновано відповідачу у п'ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву зі всіма доказами на його підтвердження, які наявні у відповідача.

15 листопада 2018 року від представника УПСЗН надійшов відзив на позов, в якому останній зазначив, що з серпня 2014 року позивач перебуває на обліку в УПСЗН, як одержувач державної соціальної допомоги на ОСОБА_2 - недієздатну особу з інвалідністю 1 групи «А». У відповідності до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365, 06.04.2018 року спеціалістами відповідача проведено перевірку фактичного місця проживання позивача та її доньки за адресою: вул. Паркова, 85-26. Під час обстеження, у зв'язку з відсутністю позивача та її доньки вдома, спеціалістом управління не підтверджено факт проживання (перебування) за вказаною адресою та залишено повідомлення про відвідування інспектора з рекомендацією звернутись в управління протягом 3-х робочих днів для ідентифікації, про що зазначено в акті перевірки від 06.04.2018 № 7026. Протягом 3-х робочих днів позивач для ідентифікації до управління не звернулась. На підставі п. 5 Порядку спеціалістом управління після отримання акту обстеження матеріально - побутових умов сім'ї підготовлено подання на розгляд міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам про припинення відповідної соціальної виплати.

Згідно рішення комісії (протокол засідання від 20.04.2018 року №67) рішенням управління від 27.04.2018 позивачу припинена виплата державної соціальної допомоги на ОСОБА_2 - недієздатну особу з інвалідністю 1 групи підгрупи «А» з 01.05.2018 року.

На підставі відповіді Державної прикордонної служби України від 14.05.2018 вих. № 0.184-20517/0/15-18 (на №№01-14/3196 від 26.04.2018, 01-14/3047 від 20.04.2018) та акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 06.04.2018 № 7026 факт проживання позивача, як одержувача державної соціальної допомоги на ОСОБА_2 - недієздатну особу з інвалідністю 1 групи підгрупи «А» та внутрішньо переміщеної особи не підтверджено. Рішенням начальника управління від 11.07.2018 №412 довідка внутрішньо переміщеної особи від 13.12.2016 № (1426/12176) скасована. Згідно рішення комісії (протокол засідання від 11.07.2018 року №412) рішенням управління від 13.07.2018 особова справа на ОСОБА_2 - недієздатну особу з інвалідністю 1 групи підгрупи «А» знята з обліку з 01.05.2018 та відправлена до архіву.

З урахуванням наведеного, представник відповідача вважає, що відсутні законні підстави для виплати позивачу держаної соціально допомоги на ОСОБА_2 - недієздатну особу з інвалідністю 1 групи підгрупи «А», а відтак позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до частини 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Пунктом 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

У відповідності до частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується вимоги, дослідивши докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність певних обставин справи, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянкою України, про що свідчить копія паспорту (а.с. 6). Позивач є опікуном ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є інвалідом з дитинства 1 групи підгрупи «А», визнана недієздатною особою, що підтверджується судовими рішеннями від 20 листопада 2001 року у справі № 2-4231/01, від 29 квітня 2010 року у справі № 2-о-105/2010 та довідкою до акту огляду МСЕК (а.с. 12, 15, 17).

Позивач та її донька, над якою встановлена опіка є внутрішньо переміщеними особами з тимчасово окупованої території України (м. Єнакієве Донецької області), фактичне місце проживання: АДРЕСА_1, 84331, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13.12.2016 року № та № (а.с. 10, 11).

Як свідчать матеріали справи, а саме рішення Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради від 29.12.14, 12.02.16, 03.03.17 про призначення допомоги інвалідам, позивач перебуває на обліку в УПСЗН, як одержувач державної соціальної допомоги інваліду з дитинства на ОСОБА_2 -недієздатну особу з інвалідністю 1 групи «А», допомога призначена довідно (а.с. 29, 30, 33-35).

У відповідності до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365, 06.04.2018 року у зв'язку з відсутністю позивача та її доньки (утриманця) вдома, спеціалістом управління не підтверджено факт проживання (перебування) за вказаною адресою, про що складено акт матеріально - побутових умов сім'ї № 7026.

Розпорядженням УПСЗН від 08.05.2018 позивачу призупинена виплата державної соціальної допомоги на ОСОБА_2 - недієздатну особу з інвалідністю 1 групи підгрупи «А» з 01.05.2018 року (а.с. 26).

Рішенням УПСЗН від 11.07.2018 № 412 скасовано довідку внутрішньо переміщеної особи від 13.12.2016 №, що видана позивачу (а.с. 38).

Розпорядженням УПСЗН від 13.07.2018 позивачу припинена виплата державної соціальної допомоги на ОСОБА_2 - недієздатну особу з інвалідністю 1 групи підгрупи «А», уз зв'язку із скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи (а.с. 25).

Судом встановлено, що відповідач з 01.05.2018 року призупинив виплату позивачу державної соціальної допомоги у зв'язку з відсутністю позивача за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи та в подальшому припинив виплату вказаної допомоги у зв'язку із скасуванням довідки про взяття на облік позивача, як внутрішньо переміщеної особи.

Таким чином, спірним питанням даної справи є правомірність рішень відповідача, щодо призупинення та припинення виплати позивачу державної соціальної допомоги інваліду з дитинства на ОСОБА_2 - недієздатну особу з інвалідністю 1 групи «А» у зв'язку з відсутністю позивача за фактичним місцем проживання та скасуванням довідки про взяття на облік позивача, як внутрішньо переміщеної особи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» № 2109-III від 16.11.2000 відповідно до Конституції України гарантує особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму (далі - Закон № 2109).

Так, згідно зі статтею 1 Закону № 2109 право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім'ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

Статтею 4 вказаного Закону визначено, що державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи

У відповідності до приписів статті 6 Закону № 2109 виплата державної соціальної допомоги зупиняється у випадку пропуску строку переогляду особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, а в разі визнання знову особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення, але не більш як за один місяць.

Якщо строк переогляду пропущено з поважної причини, виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення виплати, але не більш як за 3 роки, за умови, що за цей період її визнано особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю. При цьому, якщо при переогляді особи з інвалідністю з дитинства переведено до іншої групи інвалідності (вищої або нижчої), то державна соціальна допомога за зазначений період виплачується за попередньою групою.

У разі припинення виплати державної соціальної допомоги внаслідок нез'явлення на переогляд без поважних причин, при наступному визнанні особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, виплата цієї допомоги поновлюється з дня встановлення інвалідності або визнання дитиною з інвалідністю.

У відповідності до статті 10 Закону № 2109 державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і об'єднаннями зв'язку за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей з інвалідністю. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання. Виплата державної соціальної допомоги провадиться щомісячно за поточний місяць у встановлені місцевою державною адміністрацією строки. Призначена державна соціальна допомога виплачується особі з інвалідністю з дитинства незалежно від одержуваного нею заробітку, стипендії, аліментів або інших доходів. Державна соціальна допомога, яка призначена на дитину з інвалідністю віком до 18 років, виплачується незалежно від одержання на неї інших видів допомоги.

Підстави припинення і відновлення виплати державної соціальної допомоги визначені у статті 14 Закону № 2109.

Так, виплата у повному розмірі державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства в разі влаштування їх до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.

У разі влаштування дитини з інвалідністю віком до 18 років до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання виплата державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю у повному розмірі відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.

При зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання.

Як встановлено судом, відповідач з початку призупинив виплату (розпорядження від 08.05.18), а потім припинив виплату державної соціальної допомоги (розпорядження 13.07.18) у зв'язку з відсутністю позивача за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи та скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи.

Проте, Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» не містить такої підстави для припинення (призупинення) виплати допомоги, як відсутність особи за фактичним місцем проживання/перебування та скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи. Більш того, рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не є рішенням та не може бути підставою для відмови у призначенні допомоги в розумінні вказаного Закону.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 226/318/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 243/6956/17, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Суд звертає увагу, що реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України від 11.12.2003 № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV), не може позбавляти її права на отримання допомоги. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 1382-IV, реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримала таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Крім того, суд зазначає, що за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та свобод щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями5,6,8, та13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Отже, на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями1,14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Суд критично ставиться до посилання відповідача на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365, оскільки зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, а саме Законом № 2109.

Відповідно до частини п'ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді даної справи суд враховує висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат. При цьому Верховний суд відступив від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному в раніше Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-51цс17.

Оскільки відсутність довідки про взяття на облік позивача як внутрішньо переміщеної особи не може бути підставою для невиплати позивачу державної соціальної допомоги, скасування такої довідки не є підставою для припинення виплати допомоги, а також для зняття з обліку.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 2 та частина 4 статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Зважаючи на обставини справи, враховуючи наявність розпоряджень відповідача від 08.05.18 та 13.07.18 про призупинення та припинення виплати державної соціальної допомоги інваліду з дитинства, суд дійшов висновку, що достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправним та скасування таких розпоряджень, а також зобов'язання відповідача до вчинення певних дій.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в частині позовних вимог про визнання протиправними дій щодо припинення виплати державної соціальної допомоги суд вважає такими, що не відповідає способам судового захисту, закріпленим частиною 1 статті 5 КАС України, та об'єкту порушеного права.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд на підставі частини 2 статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, обравши спосіб захисту, який відповідає об'єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним, а саме: визнати протиправними та скасувати розпорядження Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради від 08 травня 2017 року про призупинення виплати позивачу допомоги з 01.05.2018 року та розпорядження від 13.07.2018 року про припинення виплати позивачу допомоги, при цьому зобов'язати відповідача поновити позивачу виплату держаної соціальної допомоги інваліду з дитинства - ОСОБА_2 з дати припинення, тобто, з 01.05.2018 року.

Що стосується клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб'єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб. За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в силу Закону України «Про судовий збір» (п. 9 ст. 5) судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись нормами Конституції України та Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Управлінням праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради від 08 травня 2018 року про призупинення виплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги інваліду з дитинства на ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.05.2018 року.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Управлінням праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради від 13 липня 2018 року про припинення виплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги інваліду з дитинства на ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради (місцезнаходження: вул. Героїв Небесної Сотні, 23, м. Краматорськ, Донецька область, 84333, ідентифікаційний код юридичної особи 25953617) відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, місце проживання: АДРЕСА_1, 84331) державної соціальної допомоги на особу з інвалідністю з дитинства - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01 травня 2018 року.

Звернути до негайного виконання рішення в частині присудження виплати державної соціальної допомоги в межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецькій окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Лазарєв В.В.