Справа № 826/7417/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 листопада 2018 року № 826/7417/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Борсуковській А.О.,

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представників відповідачів (Печерська РДА): Палієнко О.А., Рослій С.В.,

представника третьої особи (Управління освіти): Кушніренка П.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації,

за участю третіх осіб - Управління освіти Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_6,

про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И :

З адміністративним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) (надалі - позивач, ОСОБА_1) до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (, адреса: 01010, Київ, вул.Омеляновича-Павленка, 15) (надалі - відповідач), треті особи - Управління освіти Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (адреса: 01021, Київ, вул.Інститутська, 24/7), ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_2), в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.08.2015 року №493-к про звільнення ОСОБА_1, начальника управління освіти Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, 19 серпня 2015 року за сукупністю підстав, а саме: пункту 72 статті 36 Кодексу законів про працю України та пункту 5 статті 40 Кодексу законів про працю України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління освіти Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з 20 серпня 2015 року;

- зобов'язати Печерську районну в місті Києві державну адміністрацію скасувати запис в трудовій книжці ОСОБА_1 від 19 серпня 2015 року про звільнення з посади начальника управління освіти Печерської райдержадміністрації в місті Києві;

- стягнути з Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за час вимушеного прогулу з 20.08.2015 року по день фактичного поновлення на посаді з урахуванням утриманих податків та обов'язкових платежів.

В обґрунтування пропуску строку звернення до суду з даною позовною заявою позивач зазначила, що з розпорядженням про своє звільнення була ознайомлена 10 травня 2017 року, оскільки посадовими особами відповідача вчинялися перешкоди в ознайомленні та отриманні спірного розпорядження.

Крім того, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що не погоджується з підставам її звільнення, зазначеними у спірному розпоряджені, а саме - пункт 5 статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки станом на день звільнення перебувала на лікарняному у зв'язку з складною вагітністю.

Також позивач вважає розпорядження незаконним з тих підстав що, воно було винесено із порушенням головою Печерської районної в місті Києві державної адміністрації вимог статті 19 Конституції України та Закону України «Про державну службу», оскільки в період із 11 червня по 11 вересня 2015 року юридично управління освіти не існувало у зв'язку з його ліквідацією та створенням управління освіти та інноваційного розвитку, відповідно до розпорядження №186-к від 07.04.2015 року та розпорядження №413 від 11.09.2015 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.06.2017 року відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи.

Окружним адміністративним судом міста Києва ухвалою від 14.09.2017 позовну заяву залишено без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

Київським апеляційним адміністративного судом ухвалою від 27.11.2017 скасовано ухвалу суду першої інстанції від 14.09.2017 про залишення адміністративного позову без розгляду, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду касаційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2017 року - без змін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2017 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 для продовження розгляду та призначено судове засідання.

Справа неодноразово відкладалася.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення заявлених позовних вимог, просили відмовити у їх задоволенні, оскільки вважають спірне розпорядження законним, з огляду на те, що при його видачі відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, визначені законодавством. Вказали на те, що звільнення позивача з роботи було проведено відповідачем у відповідності до вимог пункту 5 статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки тимчасова непрацездатність позивача складала більше чотирьох місяців підряд та у відповідності до приписів пункту 72 статті 36 Кодексу законів про працю України, оскільки посадовою особою не подано у визначеному законом порядку згоду на проведення перевірки та пакет документів для проведення перевірки у відповідності до вимог Закону України "Про очищення влади".

Представник третьої особи в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, просив відмовити у їх задоволенні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала на посаді начальника управління освіти Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. Розпорядженням голови Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 серпня 2015 року № 493-к була звільнена із займаної посади за сукупністю підстав, а саме: - пункту 72 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), з підстав передбачених Законом України «Про очищення влади» та за пунктом 5 статті 40 КЗпП України, за нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Звільнення позивача із займаної посади було погоджено Департаментом освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та головою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Не погоджуючись з вказаним розпорядженням, вважаючи його таким, що порушує її права та охоронювані законом інтереси щодо права на працю, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Пункт 5 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Частина третя статті 40 КЗпП України встановлює, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до приписів стаття 431 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: ліквідації підприємства, установи, організації; незадовільного результату випробування, обумовленого при прийнятті на роботу; звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством; поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації; звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації; звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян; звільнення працівника, який вчинив за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібне) майна власника, встановлене вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу.

Законодавством можуть бути передбачені й інші випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди відповідного виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Аналізуючи наведені норми трудового законодавства, зокрема пункт 5 частини першої статті 40 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Застосування зазначеної норми передбачає одночасну наявність двох складових її диспозиції - як установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з'являвся на роботу, так і факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу, відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи. Таким чином, звільнення працівника на підставі вказаної норми можливе лише після закінчення строків, зазначених у цій нормі, та за умови, що працівник не став до роботи. Вихід працівника на роботу хоча б на один день перериває чотиримісячний строк, і надалі цей строк має обчислюватися спочатку. Звільнення за цим пунктом можливе, якщо працівник унаслідок тимчасової непрацездатності (не враховуючи відпустки по вагітності та пологах) відсутній на роботі понад чотири місяці поспіль або понад установлений законодавством більш тривалий строк, протягом якого за ним зберігається місце роботи (посада) за певних захворювань. Якщо працівник став до роботи, навіть якщо до цього хворів понад зазначені строки, його звільнення вважається незаконним.

У матеріалах справи наявні листи непрацездатності позивача:

- з 27.01.2015 серія АГЗ № 681555, стати до роботи 05.02.2015,

- з 05.02.2015 серія АГЧ №727155, стати до роботи 07.02.2015,

- з 09.02.2015 серія АГЧ № 074470, стати до роботи 21.02.2015,

- з 23.02.2015 серія АГЧ №851659, стати до роботи 21.03.2015,

- з 23.03.2015 серія АГЧ №592061, стати до роботи 11.04.2015,

- з 14.04.2015 серія АГЧ № 741506, стати до роботи 25.04.2015,

- з 27.04.2015 серія АГЧ № 434138, стати до роботи 09.05.2015,

- з 12.05.2015 серія АГЧ № 890412, стати до роботи 29.05.2015.

в яких причиною непрацездатності зазначено загальне захворювання.

Відтак, позивач з 29.05.2015 мала приступити до виконання своїх посадових обов'язків.

Тимчасова непрацездатність позивача не була пов'язана з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, вагітністю та пологами, та не давала права на більш тривалий строк збереження за нею робочого місця на час її непрацездатності.

Крім того, звільнення позивача із займаної посади було погоджено Департаментом освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та головою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (а.с.63-64 том 1).

Доводи позивача відносно того, що у період з 02.06.2015 до 18.06.2015 вона перебувала на курсах післядипломного підвищення кваліфікації у Київському університеті імені Б. Грінченка на підставі наказу в.о. директора Печерської гімназії № 75, не приймаються судом до уваги, оскільки основним місцем роботи ОСОБА_1 є Управління освіти Печерської районної в м.Києві державної адміністрації. Будь-яких рішень щодо направлення ОСОБА_1 уповноваженими особами відповідача для підвищення кваліфікації не приймалось.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не приступила до роботи 29.05.2018 року та самостійно прийняла рішення про проходження вищезазначених курсів і в подальшому була відсутня на робочому місці.

При цьому, суд враховує лист Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової працездатності від 21.05.2015 №105/01-1652/В-12, яким повідомлено про те, що лист непрацездатності позивача з 10.03.2015 по 20.03.2015 продовжено необґрунтовано. Також, у відповідності до інформації наданої вказаним листом, видані позивачу у 2014 році листи непрацездатності, визнані такими, що видані та продовжено необґрунтовано, що свідчить про недобросовісну поведінку позивача щодо виконання покладених на неї трудових обов'язків.

Також, з наявної у матеріалах справи довідок від 22.05.2017 №105/72-2108 (а.с. 60, том 1) та від 26.09.2018 №105/72-2115 (а.с. 44, том 2) вбачається, що позивачу у період з квітня по липень 2015 року Управлінням освіти Печерської районної в м.Києві державної адміністрації заробітна плата не виплачувалась.

Щодо посилання позивача на його знаходження під час звільнення на лікарняному, як підставу для визнання звільнення незаконним, суд зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Викладене в сукупності свідчить про те, що позивач упродовж більш ніж чотири місяці була відсутня на робочому місці, з огляду на що, у відповідача були наявні правові підстави для її звільнення на підставі пункту 5 статті 40 КЗпП України.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, (п.58), згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Інші доводи у своїй сукупності не спроможні вплинути на висновки суду, оскільки не спростовною є та обставина, що позивач протягом більше як чотирьох місяців не виходив на роботу.

При цьому, на спростування доводів позивача щодо вчинення перешкод в отриманні спірного розпорядження, суд зазначає, відповідач листом від 19.08.2015 №105/01-2610/В-20 повідомляв позивача за реєстрацією місяця проживання про необхідність отримання трудової книжки у зв'язку зі звільненням, який повернувся на його адресу з незалежних від відповідача причин.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що позивач зверталась до відповідача з вимогами про видачу спірного розпорядження чи трудової книжки.

Печерська районна в місті Києві державна адміністрація 27.03.2015 також направляла позивачу за офіційною адресою реєстрації місяця проживання рекомендований з повідомленням лист №105/01-879/а-17, в якому повідомляла, що на виконання положень Закону України «Про очищення влади» у Печерській районній державній адміністрації в м.Києві відповідно до Розпорядження від 05.03.2015 « 110-к» про початок проведення в Печерській районній державній адміністрації в м.Києві перевірки, передбаченої статтею 5 Закону України «Про очищення влади» буде здійснюватися відповідна перевірка. Зазначений лист повернувся за закінченням терміну зберігання. До 31 травня 2015 року заява про згоду на проведення перевірки та пакет документів для проведення перевірки до райдержадміністрації наданий не був. Витребувані документи надійшли від позивача 05.06.2015.

Суд враховує, що питання про конституційність Закону України "Про очищення влади" знаходиться на розгляді у Конституційному Суді України.

Водночас, Закон України «Про очищення влади» на час розгляду справи є чинним, а позивачем не стверджується про порушення його положень та не заперечується розповсюдження не неї приписів зазначеного закону.

При цьому, суд зазначає, що саме лише застосування до позивача відповідальності, передбаченої цим Законом, не є підставою вважати звільнення незаконним.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при видачі оскаржуваного розпорядження діяв у передбачений законодавством спосіб.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд дійшов висновку, що позивач не надала належних та допустимих доказів, якими підтверджується неправомірність її звільнення, у зв'язку з чим в задоволенні адміністративного позову в цій частині слід відмовити. Як наслідок, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про зобов'язання поновити її на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як такі, що є похідними від позовної вимоги щодо скасування розпорядження про звільнення.

Питання щодо розподілу судових витрат не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов