Справа № 0640/4299/18
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м. Житомир справа № 0640/4299/18

категорія 3.7.2

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області про визнання протиправним та скасування розрахунку,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області в якому просив визнати протиправним та скасувати розрахунок плати за проїзд великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до акту про перевищення транспортними засобами встановлених обмежень загальної маси та (або) осьових навантажень №53-Z до акту від 05.07.2018 №0019879. В обґрунтування позову зазначає, що є власником транспортного засобу щодо якого складено оскаржуваний акт та розрахунок. Вказує, що відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів підлягають саме перевізники, а не власники транспортних засобів за умови, що вини не використовують транспортний засіб, а лише володіють майновими правами на нього у відповідності до ст. 1 Правил дорожнього руху України. відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів підлягають саме перевізники, а не власники транспортних засобів за умови, що вини не використовують транспортний засіб, а лише володіють майновими правами на нього у відповідності до ст. 1 Правил дорожнього руху України.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 04.09.2018 позовну заяву залишено без руху.

На виконання ухвали суду від 04.09.2018 до суду 24.09.2018 від представника позивача надійшла заява з додатками.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 25.09.2018 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

До суду 03 жовтня 2018 року надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів до матеріалів справи.

На електронну адресу суду 10.10.2018 надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, у письмовому провадженні.

На електронну адресу суду 10 жовтня 2018 року та 11.10.2018 надійшли ідентичні за змістом клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

Розгляд справи, призначеної на 10.10.2018, відкладено на 13.11.2018.

Представник позивача подала до суду заяву про проведення судового засідання у режимі відеоконференції, яка надійшла до суду 22.10.2018.

Від відповідача до суду 29.10.2018 надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 02.11.2018 клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено.

До суду 12 листопада 2018 року надійшла відповідь на відзив.

У судове засідання, яке відбувалось о 10:30 13.11.2018 у приміщенні Житомирського окружного адміністративного суду за адресою М. Бердичівська, 17, зал №4 з'явилась представник відповідача. Відповідно до довідки у справі від 13.11.2018, працівниками Київського районного суду м. Одеси, які відповідно до ухвали суду від 02.11.2018 забезпечували проведення відеоконференцзв'язку, повідомлено, що відеозв'язок працює відмінно, представник позивача у судове засідання не з'явився. Об 10:50 13.11.2018 відеозв'язок припинено.

Головуючим суддею у судовому засіданні за участю представника відповідача було поставлено на обговорення питання про перехід до розгляду справи у письмовому провадженні.

Заслухавши пояснення представника відповідача, а також зважаючи на відсутність перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні та приймаючи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, судом постановлено протокольну ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні, в строки, передбачені ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У період із 19.11.2018 по 03.12.2018 головуючий суддя перебувала у відпустці.

Встановлено, що 20 квітня 2017 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртранспромсервіс" укладено Договір №2 оренди транспортного засобу. Предметом договору є Автомобіль марки: RENAULT, моделі: MAGNUM, випуску 1998 року, кузов НОМЕР_2, синього кольору, номерний знак: НОМЕР_4; напівпричіп METACO, моделі: SВ338, випуск 2001року, кузов НОМЕР_3, синього кольору, номерний знак: НОМЕР_5 (а.с. 53, 54).

05 липня 2018 року на а/д Бориспіль-Запоріжжя, 105 км на підставі направлення на перевірку №010756 від 02.07.2018, посадовими особами Управління Укртрансбузпеки у Черкаській області було проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом марки RENAULT номерний знак: НОМЕР_4.

За результатом перевірки складено Акт від 05.07.2018 (а.с. 47)

У матеріалах справи міститься копія довідки про здійснення габаритно-вагового контролю №0000884 від 05.07.2018 (а.с. 49) та копія Акту №0019879 від 05 липня 2018 року про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів (а.с. 48)

У зв'язку з встановленням посадовими особами відповідача, що перевезення вантажів здійснюється з перевищенням вагових обмежень, а саме: перевищення осьового навантаження на вісь 25,2 т при допустимих 22 т., що було зафіксовано в довідці про результати здійснення габаритно-вагового контролю, акті №0019879 від 05.07.2018 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів посадовою особою Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області сформовано розрахунок №53-Z від 05.07.2018 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до акту №0019879 від 05.07.2018. Відповідно до висновків акту - ОСОБА_1 нарахована плату за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування у розмірі 263,04 євро (а.с. 51).

Вважаючи такий розрахунок необґрунтованим, а права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення) Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно підпункту 1 пункту 4 Положення основними завданнями Укртрансбезпеки є: реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.

Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю (підпункти 15, 27 пункту 5 Положення).

Відтак, саме на Укртрансбезпеку покладені повноваження щодо реалізації державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування.

Частиною другою статті 29 Закону України "Про дорожній рух" передбачено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів.

У відповідності до вимог частини четвертої статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов'язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Постановою Кабінету Міністрів України №879 від 27.06.2007 затверджений Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - Порядок №879). Цей Порядок визначає механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що використовуються на автомобільних дорогах загального користування.

Так, габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів (пп. 4 п. 2 Порядку № 879).

Габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції. Робота пунктів габаритно-вагового контролю в частині організації та проведення робіт із зважування транспортних засобів забезпечується Укртрансбезпекою, її територіальними органами, службами автомобільних доріг в Автономній Республіці Крим, областях та м. Севастополі і підприємствами, визначеними в установленому законодавством порядку. Габаритно-ваговий контроль, крім документального, здійснюється виключно в пунктах габаритно-вагового контролю посадовими особами та/або працівниками відповідних органів (п. 3, 4, 6 Порядку № 879).

Так у п.2 ч. 2 Порядку №879 визначено, що вимірювання (зважування) - процес визначення за допомогою вимірювального (зважувального) обладнання габаритно-вагових параметрів фактичної маси та навантаження на вісь (осі) транспортного засобу, що проводяться згідно з методикою, затвердженою спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології; відповідно до пп. 9 п. 2 Порядку №879, пересувний пункт габаритно-вагового контролю (далі - пересувний пункт) - спеціальний транспортний засіб, обладнаний вимірювальною і зважувальною технікою для здійснення контролю. Ділянка дороги на відстані 100 метрів до пересувного пункту, 50 метрів за пересувним пунктом та узбіччя дороги за напрямком руху, де розташовано пункт, вважаються його межами. Місце здійснення габаритно-вагового контролю позначається відповідними тимчасовими дорожніми знаками.

Позивач у позові вказує, що станом на день зважування Методика, якою б керувались під час проведення габаритно-вагового контролю Укртрансбезпека та її територіальні органи, не затверджена.

Однак, згідно правової позиції Верховного Суду у Постанові від 21 вересня 2018 року у справі №804/5296/17 (адміністративне провадження №К/9901/9488/18) вказано, що дійсно, на момент виникнення спірних правовідносин, не була затверджена відповідна методика Мінекономрозвитку, якою мали керуватися органи Укртрансбезпеки під час проведення габаритно-вагового контролю. Проте, оскільки за змістом статей 4 і 29 Закону України «Про дорожній рух», статті 33 Закону України «Про автомобільні дороги» визначення порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України, і такий механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів визначено Порядком №879, яким керувався відповідач, суд вважає, що відповідачем правомірно складено спірний розрахунок плати за проїзд. Наведене узгоджується з подальшим нормативним регулюванням спірних правовідносин, а саме скасування п.19 Порядку №879 Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №671 без визначення необхідності застосування затвердженою Мінекономрозвитку або іншою методикою.

Суд не бере до уваги посилання представника позивача на інформацію викладену у листі Мінекономрозвитку від 24.09.2018 №3432-10/41677-07, оскільки вона носить виключно роз'яснювальний характер та лист адресований лише адвокатському об'єднанню "Максимус" (а.с. 67).

Отже, посилання позивача на відсутність затвердженої методики проведення габаритно-вагового контролю судом до уваги не береться зокрема й з тих підстав, що позивачем не наведено жодних обґрунтувань порушення його права у спірних правовідносинах внаслідок проведення габаритно-вагового контролю без використання методики.

Представник позивача у відповіді на відзив зазначає, що з наданих відповідачем копії документів неможливо встановити, на яких вагах (якої марки, моделі, з якими характеристиками, можливими чи допустимими похибками) проводилось зважування.

Суд зазначає, що форма Акту №0019879 від 05.07.2018 відповідає Додатку 3 до Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної служби з безпеки на транспорті та її територіальних органів, затвердженого Постановою КМ України, від 20.05.2013, № 422 "Деякі питання автомобільних перевезень пасажирів та вантажів", яким не визначено обов'язку відповідача вказувати марку, модель та загальні характеристики вагів, на яких було здійснено ваговий контроль.

Представником відповідача зазначено, що ваги пересувні автомобільні, які використовувались під час зважування при здійсненні габаритно-вагового контролю є повіреними та технічно справними, що підтверджується наявністю необхідних документів: сертифікат перевірки типу вимірювальної техніки та сертифікат відповідності з додатком та декларація про відповідність №3. Вказані документи надано до суду та долучено до матеріалів справи (а.с.107-110).

Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутність у Акті №0019879 від 05.07.2018 інформації про марку, модель та характеристики вимірювального приладу не є підставою для висновків, що вимірювання, здійснені такою технікою, є неточними та не можуть бути підставою для формування розрахунку плати за проїзд.

Пунктом 22.5 "Правил дорожнього руху", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (із змінами та доповненнями), встановлено, що осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м. Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Пунктом 21 Порядку №897 визначено, що у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування (далі - плата за проїзд).

Позивач у позові стверджує, що транспортний засіб Renault (НОМЕР_4) разом з причепом METACO (НОМЕР_5) не може вважатись великоваговим та/або великогабаритним, оскільки параметри транспортного засобу перевищив нормативи лише на 0,875%, тобто не більше 2%. Зазначає, що вага транспортного засобу на момент зважування становила 36,8 тон (21,32 тон вага деревини, що перевозилась + 7,73 тон вага автомобіля згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ + 8,05 тон вага причепу без навантаження).

Суд вважає, що вказані представником позивача величини є його припущенням, які не підтверджені належними доказами, оскільки зважування деревини при навантаженні на ТЗ, що належить позивача, не проводилось (документів на підтвердження такого зважування ані до суду та під час проведення габаритно-вагового контролю не надано).

Як вбачається з матеріалів справи, 05.07.2018 під час проведення рейдової перевірки на а/д "Бориспіль-Запоріжжя" автомобіль Renault (НОМЕР_4) разом з причепом METACO (НОМЕР_5) пройшли зважування на ваговому комплексі. За результатами зважування було встановлено, що фактична маса осьового навантаження на строєну вісь становить 25,20 тон, а фактична маса транспортного засобу під час зважування становила 40 тон 350 кг (підтверджується чеком вагового зважування від 05.07.2018), тоді як рух забороняється у разі, коли фактична маса становить понад 40 тон.

Суд зазначає, що згідно документів, долучених до матеріалів справи, фактична маса осьового навантаження на строєну вісь становить 25,20 тон, що на 3,20 тон більше ніж дозволено, тобто на 14,55% більше допустимого.

Отже, твердження позивача про те, що транспортний засіб не може вважатись великоваговим та/або великогабаритним є помилковим.

Згідно з пунктом 4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 року №1567 державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення планових, позапланових та рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

У разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3 (пункт 21 Порядку №1567).

Справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб'єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб'єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення (пункт 25 Порядку №1567).

Справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб'єкта господарювання. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб'єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням (пункт 26 Порядку №1567).

Згідно п. 27 Порядку №1567, у разі неявки уповноваженої особи суб'єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.

Судом встановлено, що позивачу було направлено повідомлення про дату, час та місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, вчинене водієм автомобіля Renault р/н НОМЕР_4 (а.с. 46).

Отже, відповідачем дотримано процедуру розгляду справи про порушення.

Пунктом 27 Порядку № 879 передбачено, що плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування справляється з транспортних засобів вітчизняних та іноземних власників, у тому числі тих, що визначені у статті 5 Закону України «Про єдиний збір, який справляється у пунктах пропуску через державний кордон України», справляється у разі виявлення факту перевищення їх фактичних параметрів над параметрами, які враховувалися під час встановлення розміру єдиного збору в пунктах пропуску через державний кордон, де відсутні вагові комплекси, та з транспортних засобів, які виїжджають за межі України і на які в установленому порядку не отримано дозвіл на рух або не внесено плату за проїзд.

Плата за проїзд справляється в національній валюті за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком на день проведення розрахунку.

Плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень (п. 28 Порядку № 879).

Пунктом 30 Порядку № 879 передбачено, що плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу справляється за встановленими ставками залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту за формулою

П = (Рзм + Рнв + Рг) х В,

де П - розмір плати за проїзд;

Рзм - розмір плати за перевищення загальної маси транспортного засобу за 1 кілометр проїзду;

Рнв - розмір плати за перевищення навантаження на вісь (осі) (за одиничну + за здвоєну + за строєну) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду;

Рг - розмір плати за перевищення габаритів (за висоту + за ширину + за довжину) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду;

В - відстань перевезення, кілометрів.

Осі вважаються здвоєними або строєними, якщо відстань між зближеними (суміжними) осями не перевищує 2,5 метра.

Із наведеного випливає, що плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу є обов'язковим платежем, який дає право на рух великовагового транспортного засобу.

Пунктом 31-1 Порядку встановлено, якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 відсотків - у подвійному розмірі; на 10 - 40 відсотків - у потрійному розмірі; більше як на 40 відсотків - у п'ятикратному розмірі. У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням. Перевізник зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2018 року у справі №808/3630/17 (адміністративне провадження №К/9901/33218/18) звертає увагу на те, що повноваження Укртрансбезпеки щодо плати за проїзд великовагових транспортних засобів обмежуються лише її нарахуванням. При цьому за своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортним засобом є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

Таким чином, відповідно до наданих повноважень працівникам Укртрансінспекції надано право перевіряти вагові та/або габаритні параметри транспортного засобу, а у разі виявлення порушення нормативно допустимих габаритів та ваги складати розрахунок плати за проїзд.

Враховуючи те, що транспортний засіб їхав з перевантаженням на строєну вісь на 3,20 тн, та фактична маса перевищувала допустиму на 350 кг, посадовою особою Управління Укртрансбезпеки в Черкаській області, відповідно до вимог діючого законодавства складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0019879 від 05.07.2018, та розрахунок плати за проїзд великовагових транспортних засобів від 05.07.2018, яким визначено плату за проїзд у сумі 263,04 євро.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач діяв в межах повноважень, визначених законодавством, а матеріалами справи підтверджується правомірність визначення розміру плати за проїзд великовагових транспортних засобів, які відображені у оскаржуваному розрахунку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що плата за проїзд великовагового транспортного засобу повинна вноситися перевізником, а позивач є лише власником транспортного засобу, який перебуває в оренді згідно договору №2 оренди транспортного засобу від 20.04.2017 у Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранспромсервіс".

Так у матеріалах справи міститься копія Договору №2 оренди транспортного засобу, який укладено між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртранспромсервіс". Предметом договору є Автомобіль марки: RENAULT, моделі: MAGNUM, випуску 1998 року, кузов НОМЕР_2, синього кольору, номерний знак: НОМЕР_4; напівпричіп METACO, моделі: SВ338, випуск 2001року, кузов НОМЕР_3, синього кольору, номерний знак: НОМЕР_5 (а.с. 53, 54).

Однак, з матеріалів справи судом встановлено, що про наявність такого документу водій не повідомляв інспектора Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області при проведені контролю та всупереч вимог ч.2 ст.799 ЦК України, яка встановлює форму договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи, договір оренди не був нотаріально посвідчений, внаслідок чого він є нікчемним згідно з ч.1 ст.220 ЦК України.

Крім того, до суду не подано належних доказів щодо перебування водія ОСОБА_3 у трудових відносинах з ТОВ "Укртранспромсервіс", а саме копію трудової книжки, яка відповідно до ст.48 КЗпП України та п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. за №110), є основним документом про трудову діяльність працівника, із записом про прийняття його на роботу (п.2.4 Інструкції).

Також рахунок №3 (а.с.18) не містить жодних відомостей про те, що перевозився вантаж ТОВ "Укртранспромсервіс" (у рахунку №3 від 03.07.2018 постачальником товару: пиломатеріали соснові обрізні в асортименті, зазначено ФОП ОСОБА_4, однак до суду не надано доказів суборенди транспортного засобу, що належить позивачу), а під час здійснення контролю водієм автомобіля було подано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на ім'я позивача.

Таким чином, при проведенні габаритно-вагового контролю у водія було свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, що підтверджує, що автомобіль правомірно знаходився у його користуванні та за згодою позивача.

Отже, доводи позивача про те, що він є лише власником ТЗ, а не перевізником, не підтверджується матеріалами справи, а зазначення у Акті №0019879 від 05.07.2018 у графі "суб'єкт, що перевіряється" та у Розрахунку плати за проїзд від 05.07.2018 у графі "платник" прізвища позивача є правомірним, так як відповідач не мав законних підстав діяти у інший спосіб.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, враховуючи встановлені судом обставини та беручи до уваги те, що посадові особи Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області діяли законно та в межах наданих їм повноважень, правомірно провели рейдову перевірку, результати якої оформила шляхом складення акту перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, а також, розрахунку плати за проїзд великовагових, та (або) великогабаритних транспортних засобів, у зв'язку з чим, підстави для задоволення позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відсутні.

Щодо судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;

3) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовною заявою позивачем сплачено судовий збір у сумі 704,80 грн (платіжне доручення №288 від 29.08.2018) та понесено витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6000,00 грн (договір №34/АС/18 від 06.08.2018, Акт №1 прийому-передачі виконаних робіт від 28.08.2018, квитанція від 24.08.2018, виписка по рахунку від 27.08.2018).

Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, відсутні підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову фізичної особа-підприємця ОСОБА_1 до Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області про визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до акту про перевищення транспортними засобами встановлених обмежень загальної маси та (або) осьових навантажень №53-Z до акту від 05.07.2018 №0019879.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Лавренчук

Повний текст складено 04.12.2018