Справа № 803/1311/14
Суддя: Анцупова Т.О.
Дата ухвалення: 2018-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

30 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 803/1311/14

адміністративне провадження № К/9901/5050/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Анцупової Т. О.,

суддів Кравчука В. М., Стародуба О. П.

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 803/1311/14

за адміністративним позовом заступника Волинського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до Волинської обласної державної адміністрації, третя особа Державне підприємство «Камінь-Каширське лісове господарство» про часткове скасування розпорядження;

за касаційною скаргою Державного підприємства «Камінь-Каширське лісове господарство» на постанову Волинського окружного адміністративного суду (суддя Сорока Ю. Ю.) від 22 липня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Каралюс В. М., Затолочний В. С., Матковська З. М.) від 04 червня 2015 року, встановив:

І. РУХ СПРАВИ
1. У травні 2014 року заступника Волинського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 (далі прокурор) звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Волинської обласної державної адміністрації (далі Волинська ОДА), треті особи Державне підприємство «Камінь-Каширське лісове господарство» (далі ДП «Камінь-Каширське лісове господарство»), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Волинської ОДА від 02 грудня 2013 року № 494 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості)» в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 6947,8 га, яка належить на праві постійного користування військовій частині НОМЕР_1 .

2. Ухвалою Господарського суду Волинської області від 23 червня 2014 року провадження у справі припинено, а матеріали справи передано до Волинського окружного адміністративного суду.

3. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року задоволено адміністративний позов.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 02 грудня 2013 року № 494 в частині надання дозволу Державному підприємству «Камінь-Каширське лісове господарство» розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок площею 6947,8 га в натурі (на місцевості) для оформлення права постійного користування земельними ділянками для ведення лісового господарства на території Камінь-Каширського району.

4. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, 24 червня 2015 року ДП «Камінь-Каширське лісове господарство» звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

5. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 червня 2015 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

6. 17 липня 2015 року до Вищого адміністративного суду України надійшли заперечення військової частини НОМЕР_1 , в яких позивач просить оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

7. 20 липня 2015 року до Вищого адміністративного суду України надійшли пояснення Волинської ОДА, в яких відповідач просить задовольнити касаційну скаргу ДП «Камінь-Каширське лісове господарство» з підстав викладених у скарзі.

8. 29 липня 2015 року до Вищого адміністративного суду України надійшли заперечення заступника військового прокурора Луцького гарнізону, в яких прокурор просить оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

9. Вищим адміністративним судом України справа до розгляду не призначалась.

10. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» зазначеного закону зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вводяться в дію з урахуванням певних особливостей. Зокрема, у пп. 4 передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчився до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11. 17 січня 2018 року касаційну скаргу ДП «Камінь-Каширське лісове господарство» на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

12. Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2018 року справу прийнято до провадження та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
13. Судами попередніх інстанцій встановлено, що виконавчим комітетом Волинської обласної Ради депутатів трудящих 01 листопада 1968 року військовій частині НОМЕР_2 (умовне найменування інженерно-аеродромної служби тилу), як структурному підрозділу управління 14 Повітряної армії видано акт № ХІІ-1-5 на право постійного користування землею площею 24157,70 га на території Волинської області з її планом і описом меж.

14. Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 14 липня 2014 року № 173/147/113 слідує, що Директивою Міністра оборони України від 02 березня 1994 року № Д-115/1/01/120 управління 14 Повітряної армії переформовано в управління 14 авіаційного корпусу з єдиним умовним найменуванням військова частина НОМЕР_3 , а умовні найменування: військова частина НОМЕР_2 анульована. При реформуванні 14 Повітряної армії здійснено реформування і її структурних підрозділів, в тому числі і військової частини НОМЕР_2 , як одного цілого.

Результатом вказаних організаційно-штатних заходів стало збереження інженерно-аеродромної служби тилу у структурі військової частини НОМЕР_3 , без умовного найменування військова частина НОМЕР_2 .

15. Директивою Головнокомандувача Повітряних сил Збройних Сил України від 02 грудня 2004 року № 350/120/1/05 управління 14 авіаційного корпусу розформовано. Правонаступником є управління Повітряного командування «Захід» з єдиним умовним найменуванням А0780.

16. Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 14 липня 2014 року, межі земельної ділянки визначені виконавчим комітетом Волинської обласної Ради депутатів трудящих 01 листопада 1968 року, які надані військовій частині НОМЕР_1 на праві постійного користування на території Камінь-Каширського району складають 6947,8 га.

17. Рішенням Волинської обласної ради № 4/8 від 04 травня 1995 року передано землі військової частини НОМЕР_4 (Камінь-Каширський, Маневицький райони) загальною площею 14124,8 га, з яких: на території Камінь-Каширського району 7274,4 га, на території Маневицького району 6850,4 га у користування Камінь-Каширського та Маневицького держлісгоспів.

18. Згідно рішення Вищого арбітражного суду України від 29 квітня 1998 року № 13/6 слідує, що рішення Волинської обласної ради № 4/8 від 04 травня 1995 року визнано недійсним.

19. Вищим арбітражним судом України у рішенні від 29 квітня 1998 року у справі № 13/6 встановлено, що спірна земельна ділянка віднесена до категорії земель оборони і є загальнодержавною власністю. Розпорядження землями загальнодержавної власності є компетенцією Верховної Ради України. Крім того, Вищим арбітражним судом України встановлено, що ця земельна ділянка є лісовою, а від імені держави лісами розпоряджається також Верховна Рада України. Переведення її до іншої категорії не здійснювалось, у зв`язку з чим Волинська обласна рада перевищила свої повноваження при винесенні рішення № 4/8 від 04 травня 1995 року, оскільки ці питання не входять до її компетенції.

20. Згідно рішення Господарського суду Волинської області від 26 листопада 2013 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 03 лютого 2014 року, у справі № 903/1066/13 за позовом Волинського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 до ДП «Камінь-Каширське лісове господарство» скасовано державний акт на право користування землею, виданий Державному підприємству «Камінь-Каширське лісове господарство» від 11 серпня 1998 року.

21. Розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації від 02 грудня 2013 року № 494 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості)», ДП «Камінь-Каширське лісове господарство» дозволено розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок орієнтовною площею 49905 га в натурі (на місцевості) для оформлення права постійного користування земельними ділянками для ведення лісового господарства на території Камінь-Каширського району.

22. Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
23. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов виходили з того, що дії відповідача вчинені не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

24. Зокрема, суди попередніх інстанцій зазначили, що підстав визначених ст. 141 Земельного кодексу України щодо припинення права користування земельними ділянками, серед яких є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини, судами не встановлено.

25. Крім цього, суди попередніх інстанцій, дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з того, що виконавчим комітетом Волинської обласної Ради депутатів трудящих 01 листопада 1968 року військовій частині НОМЕР_2 (умовне найменування інженерно-аеродромної служби тилу), як структурному підрозділу управління 14 Повітряної армії видано акт № ХІІ-1-5 на право постійного користування землею площею 24157,70 га на території Волинської області з її планом і описом меж, в тому числі і 6947,8 га на території Камінь-Каширського району.

Також судами враховані обставини встановлені рішеннями: Вищого арбітражного суду України від 29 квітня 1998 року у справі № 13/6, рішенням Господарського суду Волинської області від 26 листопада 2013 року у справі № 903/1066/13 та Рівненського апеляційного господарського суду від 03 лютого 2014 року, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для винесення розпорядження № 494 від 02 грудня 2013 року в частині надання дозволу ДП «Камінь-Каширське лісове господарство» розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок площею 6947,8 га в натурі (на місцевості) для оформлення права постійного користування земельними ділянками для ведення лісового господарства на території Камінь-Каширського району, яка належить на праві постійного користування військовій частині НОМЕР_1 .

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
26. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення у справі.

27. Зокрема, скаржник зазначив, що судами попередніх інстанцій не враховано, що право користування спірною земельною ділянкою ДП «Камінь-Каширське лісове господарство» надано матеріалами лісовпорядкування у останній редакції 2012 року, відповідно до прикінцевих положень Лісового кодексу України.

28. Скаржник у касаційній скарзі наголошує, що розпорядження голови обласної державної адміністрації від 02 грудня 2013 року № 494 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)» підготовлено відповідно до вимог ст. 17, 57, 92, 122, 123 Земельного кодексу України, п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, ст. 5, 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», а також на підставі клопотання ДП «Камінь-Каширське лісове господарство», а відтак вказане розпорядження є законним.

29. Також скаржник зазначив, що відповідно до форми 6-зем спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях не пов`язаних з веденням лісового господарства відбувається у відповідності до вимог ст. 57 Лісового кодексу України, якою передбачено, що зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Така зміна здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища.

30. Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених ст. 141 Земельного кодексу України, зокрема підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ, організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати.

31. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у ст. 141 Земельного кодексу України, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

32. Відповідно до ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України, вилучення земельних ділянок здійснюється за згодою землекористувачів у випадках, передбачених законом, на компенсаційних засадах з визначенням повноважень органів, які здійснюють таке вилучення, та обмежень, встановлених статтею 151 цього кодексу.

При цьому земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, рілля, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для не лісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення вилучає Кабінет Міністрів України, крім випадків, визначених ч. 5 8 ст. 149, ст. 150 Земельного кодексу України.

33. Крім цього, скаржник зазначає, що за період з 1995 по 2014 рік спірна земельна ділянка зазнала значних змін щодо її використання. Зокрема за цей період на її території створені об`єкти природно-заповідного фонду відносно яких лісгосп несе охоронне зобов`язання, і обмеження щодо користування ними передбачене Законом України «Про природно-заповідний фонд» та Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища». Також створені об`єкти господарської та дорожньої інфраструктури.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
34. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених ст. 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального права у спірних правовідносинах виходить з наступного.

35. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

36. Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

37. Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України (тут і далі у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

38. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

39. Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

40. Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

41. Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

42. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних або юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

43. При цьому, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

44. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, що мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

45. Отже, не є публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та юридичною особою або органом державної влади, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

46. Згідно з ч. 1, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

47. Відповідно до п. 10 ст. 16 Цивільного кодексу України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

48. Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

49. Згідно з ч. 2, 3 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

50. Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного права особи, що виникло в результаті рішення суб`єкта владних повноважень.

51. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України (у відповідній редакції) господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

52. Отже, аналіз ст. 12 ГПК України та ст. 17 КАС України (у редакціях, чинних на час звернення прокурора з позовом) дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.

53. Як зазначав у позові прокурор, об`єктом спірного рішення Волинської ОДА від 02 грудня 2013 року № 494 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості)» третій особі у цій справі ДП «Камінь-Каширське лісове господарство» є земельна ділянка площею 6947,8 га, яка належить на праві постійного користування військовій частині НОМЕР_1 .

54. Підставою заявленого позову визначено те, що спірне рішення Волинської ОДА від 02 грудня 2013 року № 494 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості)» суперечить актам законодавства та порушує права та інтереси держави, в особі Міністерства оборони України, як органу, уповноваженого здійснювати функції управління землями оборони та військової частини НОМЕР_1 , як законного користувача земельної ділянки, яка стала об`єктом оспорюваного рішення Волинської ОДА. За позовом прокурора про визнання незаконним зазначеного рішення Волинської ОДА спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питання щодо порушення права землекористування позивачів, а відтак його розгляд не належить до юрисдикції адміністративних судів.

55. Аналогічна правова позиція, щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах, висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 910/21404/17 (провадження № 12-156гс18).

56. Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

57. Згідно ч. 1 ст. 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно ст. 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених ст. 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

58. На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що судові рішення у даній справі підлягають скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст. 341, 345, 349, 354, 355, 356, 359 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державного підприємства «Камінь-Каширське лісове господарство» задовольнити частково.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року у адміністративній справі № 803/1311/14 скасувати.

Провадження у справі закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач Т. О. Анцупова

Судді В. М. Кравчук

О. П. Стародуб