Справа № 813/1143/18
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1300/18
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів :

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Сапіги В.П., Кузьмича С.М.,

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.,

з участю представника апелянта: ОСОБА_1,

представника відповідача: Яцик Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року (суддя- Сакалош В.М., ухвалене в м. Львові о 14:38, повний текст складено 11.06.2018р.) у справі № 813/1143/18 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018р. ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просила зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду ОСОБА_3 оскаржила його, подавши апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржуване рішення винесене без належного з'ясування обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить його скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Як на доводи апеляційної скарги, посилається, зокрема, на те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області неправомірно відмовлено в поновленні їй виплати пенсії.

Відповідач у запереченніі на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої законним та просить залишити його без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги заперечила, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, заперечення на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 перебувала на обліку в Стрийському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та з 31.08.1994 року отримувала пенсію за віком.

28.10.1998 року ОСОБА_3 виїхала на постійне місце проживання у державу Ізраїль.

В подальшому 14.09.2017 року представник позивачки звернувся до Стрийського об'єднаного управлінні Пенсійного фонду України Львівської області із заявою від 15.10.2017 про поновлення виплати пенсії за віком, яка не виплачувалася з 1999 року.

Проте Стрийським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Львівської області, листом від 22.09.2017 № 51/В/Стр/10-30 повідомлено, що на сьогоднішній день в органів Пенсійного фонду відсутні будь-які правові підстави для поновлення ОСОБА_3 раніше призначеної пенсії на території України.

Не погодившись з такою відмовою ОСОБА_3 звернулася в суд з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції зробив висновок, що відповідач відмовляючи в поновленні виплати пенсії позивачу діяв правомірно.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Припинення виплат пенсій було передбачено пунктом 2 частини першої статті 49 та статтею 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в редакції, діючій до 07 жовтня 2009 року.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 вказаного Закону передбачалось, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон, пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року по справі № 1-32/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV.

Відповідно до статті 152 частини 2 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на зазначене, положення пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону втратили чинність з 07.10.2009 року, тобто від дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Отже, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу органи ПФУ мали відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

В Рішенні № 25-рп/2009 констатовано, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Таким чином колегія суддів апеляційного суду зазначає, що пенсійний орган безпідставно відмовив у поновленні виплати пенсії позивачу.

Також відновлення та виплату пенсії слід проводити в розмірі не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як не працюючому пенсіонеру, оскільки вона є громадянином України і користується тими ж самими правами, що й інші громадяни, оскільки обмежувати права особи за місцем її проживання заборонено законодавством.

З матеріалів справи вбачається, та не спростовується сторонами, що позивачу вже була призначена пенсія. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відновлення порушених прав позивача шляхом зобов'язання відповідача відновити виплату пенсії, оскільки останній вже було призначено пенсію за віком.

Проте відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 24.04.2018 у справі № 127/15035/17 та від 12.06.2018 у справі № 577/50/17 зазначив, що спори, які виникають у цій категорії справ, повинні вирішуватись з урахуванням норм процесуального права у межах шестимісячного строку звернення до суду.

З матеріалів справи видно, що до суду позивач звернулася 26.03.2018 року, відтак, період з 07 жовтня 2009 року по 25 вересня 2017 року знаходиться поза межами шестимісячного строку звернення до суду, а тому слід залишити без розгляду в цій частині позовні вимоги.

Щодо посилання відповідача на відсутність реєстрації ОСОБА_3 на консульському обліку, то відповідно до п.1.7. «Правил ведення закордонними дипломатичними установами України консульського обліку громадян України, які постійно проживають або тимчасово перебувають за кордоном, та дітей - громадян України, усиновлених іноземцями або громадянами України, які постійно проживають за кордоном» що Затверджено Наказом Міністерства закордонних справ України від 17.11.2011 № 337 (далі - «Правила №337») - Прийняття на консульський облік здійснюється на добровільній основі, за винятком прийняття на облік дітей-громадян України, усиновлених іноземцями або громадянами України, які постійно проживають за кордоном, на підставі заяви громадянина України або його законного представника, яка подається до ЗДУ особисто або надсилається поштою. Тобто, реєстрація на консульському обліку не є обов'язком громдянина!

Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в пенсійному законодавстві України, відсутня вимога щодо обов'язкової наявності у громадянина України, що проживає за її межами саме відмітки про прийняття на консульський облік, та це не є умовою для поновлення пенсії.

Щодо особистого звернення за поновленням пенсії колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідно до п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" який затверджений постановою Правління пенсійного фонду України від 25.11.2005р. № 22-1 , заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером або його законним представником до органу за місіям перебування на обліку як одержувача пенсії. Колегія суддів зазначає, що під «поданням заяви», слід розуміти - особисте підписання пенсіонером заяви про поновлення пенсії, (або коли це не дозволяє зробити стан самого пенсіонера, то замість нього - його законним представником), а не фізичне переміщення цієї особистої заяви пенсіонера вже підписаної ним або його законним представником до приймальні відповідача.

Також колегія суддів зазначає, що щодо подання письмових заяв, і їх фізичного переміщення відповідальними особами - абзац 6 ст. 5 ЗУ «Про звернення громадян» встановлює наступний порядок «письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства, тобто законодавець прямо передбачив що письмові заяви громадян можуть бути передані до відповідного органу через уповноважену ним особу. Більш того, відповідно до ст. 18 цього ж Закону, прямо передбачено, що «громадянин, який звернувся із заявою, має право користуватися послугами адвоката, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку.».

Крім цього, відповідно до ст. 59 Конституції України - «Кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав».

Таким чином колегія суддів зазначає, що враховуючи те , що повноваження представників позивачки оформлені відповідно до ст. ст. 244, 245 ЦК України, відповідною довіреністю з печаттю та апостилем, відтак ОСОБА_3 подала свою заяву про поновлення виплати пенсії через свого представника у відповідності до діючого законодавства.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апелянта є частково обгрунтованими, через що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, про часткове задоволення позову.

Керуючись саттями 308, 315, 317, 321,322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року у справі № 813/1143/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести поновлення та виплату ОСОБА_3 пенсії за віком з 26.09.2017 року, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Позовні вимоги в частині зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести ОСОБА_3 поновлення та виплату пенсії за віком, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів з 07 жовтня 2009 року по 25.09.2017 року залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

На постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді С. М. Кузьмич
В. П. Сапіга
Повне судове рішення складено 30.11.2018р.