Справа № 826/9196/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9196/18 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
Патратій О.В.
ПОСТАНОВА
Іменем України

27 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Ганечко О.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянки Сомалі ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року, що прийняте у місті Києві, у справі за адміністративним позовом Громадянки Сомалі ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 30 від 28.04.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 20-18 від 18.01.2018 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Сомалі ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту були відсутні.

Державна міграційна служба України у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що громадянка Сомалі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася в Сомалі, м. Могадішо, сімейний стан незаміжня, за національністю сомалійка, за віросповіданням мусульманка (суніт), документи що посвідчують особу відсутні. Державний кордон України перетнула нелегально пішки 23.11.2016 з території Російської Федерації.

Позивачу 19.05.2017 було видано повідомлення № 8 від 28.04.2017 на ім`я ОСОБА_2 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Дане рішення було прийнято на підставі Наказу № 30 від 28.04.2017 Управління ДМС України в Київській області, яке мотивовано необґрунтованістю поданої заяви, а саме, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Не погоджуючись із таким рішенням, в травні 2017 року позивачка подала скаргу на відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Державної міграційної служби України.

Державною міграційною службою України було складено висновок від 17.01.2018 № 2016КV0035 за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому зазначено, що відомості, надані заявницею в ході проведення співбесіди не дають можливості прийняти позитивне рішення за її скаргою, оскільки є суперечливими та необґрунтованими. Характер заяви містить ознаки заяви зловживання, оскільки вказана шукачка захисту з метою визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, двічі видавала себе за іншу особу, змінюючи при цьому дату народження та прізвище. Також з матеріалів особової справи встановлено, що після подачі заяви до територіального органу ДМС позивач намагалась незаконно потрапити поза пунктом пропуску через державний кордон до Угорщини.

Рішенням Державної міграційної служби України від 18.01.2018 № 20-18 відхилено скаргу громадянки Сомалі ОСОБА_2 (вона ж ОСОБА_1 ) від 25.05.2017 на наказ Управління ДМС України в Київській області № 30 від 28.04.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Управління Державної міграційної служби України в Київській області №27 від 22.02.2018 позивача повідомлено про відхилення її скарги на рішення територіального органу Державної міграційної служби України про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з такими рішеннями, вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що доводи позивачки ґрунтуються виключно на суб`єктивних твердженнях та не мають жодного документального підтвердження.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Порядок та умови прийняття рішення за заявою про надання статусу біженця встановлено Законом № 3671-VI.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Частиною 11 вказаної статті передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами п`ятої, сьомої та тринадцятої статті 10 Закону 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 12 Закону 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач під іменем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 07.12.2016 звернулася до УДМС України в Київській області із заявою, не надавши жодного документа, який би підтвердив її особу.

На співбесіди, призначені на 14.12.2016 та 21.12.2016 позивач не з`явилась, у зв`язку з цим розгляд заяви позивача було призупинено, а довідку про звернення за захистом в Україні від 07.12.2016 № 006452 - визнано недійсною.

До УДМС в Київській області 04.04.2017 надійшов лист від благодійної організації Благодійний фонд «Право на захист», в якому було зазначено, що на території АДРЕСА_1 проживає неповнолітня громадянка Сомалі ОСОБА_3 , яка прибула на територію України самостійно, без супроводу батьків або інших повнолітніх членів родини, з наміром звернутись за захистом.

Працівником УДМС України в Київській області 05.04.2017 було здійснено виїзд до міста Біла Церква для складання акту про виявлення неповнолітньої громадянки Сомалі, яка вказала, що є дитиною, розлученою з сім`єю.

До УДМС в Київській області 19.04.2017 вказана громадянка з`явилася під установчими даними - громадянка Сомалі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з цим від позивачки було відібрано пояснення та проведено співбесіду, в ході якої позивака зізналась, що є повнолітньою, а під час звернення за захистом 07.12.2016 вказала вигадані установчі дані. Зі слів позивачки, її звати ОСОБА_4 , а народилася вона ІНФОРМАЦІЯ_1 (тобто, є повнолітньою).

На підтвердження своєї особи позивач надавала фотокопію свідоцтва про народження, виданого нібито на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, під час співбесіди 19.04.2017 року позивач зізналась, що це свідоцтво про народження вона замовила в Сомалі за порадою інших сомалійців із зазначенням вигаданих дати народження та батькові.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про зловживання позивачем своїм правом визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту внаслідок свідомого надання повноважним особам підроблених даних про себе.

Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що позивач неодноразово зазначала, що має намір виїхати до країн Європи в пошуках кращої долі, а на території України їй потрібна лише легалізація. Так, з матеріалів особової справи вбачається, що після подачі заяви по територіального органу ДМС позивач намагалась незаконно потрапити поза пунктом пропуску через державний кордон до Угорщини.

За таких обставин, судом першої інстанції зроблений цілком правильний висновок про те, що метою звернення позивача за захистом в Україні була можливість для подальшого здійснення дій, спрямованих на покращення життєвих умов в одній із Європейських країн.

У заяві та скарзі позивач також зазначила, що основною причиною виїзду із країни є внутрішній збройний конфлікт, що відбувається на території країни її громадянської належності, не надавши ніяких конкретних фактів свого особистого переслідування (або загрози переслідування) в країні постійного проживання (Сомалі). Так, у заяві від 07.12.2016 позивач зазначала, що побоюється зазнати переслідувань з боку терористичного угрупування ОСОБА_5 , проте у скарзі позивачка стверджує, що на неї чекають переслідування з етнічних причин, оскільки вона належить до одного з кланів меншин в (Сомалі).

Колегія суддів критично оцінює зазначені доводи позивача та підтримує позицію відповідача та суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

В першу чергу слід відмітити, що матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних доказів того, що вона підпадала під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи. Не надано також доказів на підтвердження доводів стосовно переслідувань з боку терористичного угрупування ОСОБА_5 .

Посилання на інформацію із відкритих джерел щодо здійснення терористичних актів та території країни походження позивача, у даному випадку, будь-яким чином не свідчить про наявність визначених у Законі № 3671-VI ознак, за яких позивача можна вважати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Здійснення певними угрупуваннями окремих актів проти життя та здоров`я людей у певній країні, не дає підстави для висновку про наявність підстав для визнання громадян цієї країни біженцями або особами, які потребують додаткового захисту

Також, суд зазначає, що до приїзду в Україну позивач перебувала на території третіх безпечних країн і мала нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

Частина 22 статті 1 Закону №3671-VI дає визначення терміну третя безпечна країна це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону №3671-VI, відсутні, а також до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач перебувала в третій безпечній країні і мала можливість звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя О.М. Ганечко

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 03.12.2018.