Справа № 825/2087/18
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/2087/18 Суддя (судді) першої інстанції: Тихоненко О.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,

за участю секретаря Видмеденко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2018 р., -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання неправомірною відмови відповідача у прийнятті позивача до будинку-інтернату для осіб похилого віку та зобов'язання відповідача винести рішення про прийняття позивача до будинку-інтернату для осіб похилого віку.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є людиною похилого віку, інвалідом ІІ групи по зору та в зв'язку з тим, що позбавлений належного догляду та піклування з боку своїх дітей повинен бути поміщений до будинку-інтернату для осіб похилого віку. На його думку, відповідач діє в порушення вимог чинного законодавства України, відмовляючи позивачу у влаштуванні до інтернатної установи геріатричного профілю з тих підстав, що останній має дітей, оскільки стосунки з дітьми у позивача склалися напружені та неприязні.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2018 р., позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що відповідачем правомірно відмовлено у позивачу у поміщенні його до будинку-інтернату для осіб похилого віку, оскільки останній має дітей та не надав підтверджувальних документів до Департаменту про те, що його донька з об'єктивних причин не має можливості здійснювати догляд за батьком і вчиняє відносно нього фізичне та психологічне насильство.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, яким підтримують висновки суду першої інстанції.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в даній справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, 1943 року народження, є пенсіонером та інвалідом ІІ групи загального захворювання по зору, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0117682 (а.с.9).

Згідно довідки про склад сім'ї від 02.01.2018 № 01 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані крім позивача, його син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та онука ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.10).

Згідно акту комісії ОСББ «Домус ІІ» про не проживання особи за місцем реєстрації від 16.05.2018 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з березня 2008 року та по теперішній час не проживає за адресою АДРЕСА_1 (а.с.11).

В матеріалах справи наявні висновки Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про результати перевірки за повідомленнями позивача про те, що ОСОБА_4 в нетверезому стані за місцем мешкання погрожує позивачу (батьку) та вчиняє бійки, сварки та веде антигромадський спосіб життя. Інспектором ЧВП ГУНП в Чернігівській області з ОСОБА_4 та його сестрою ОСОБА_5 проведено бесіду профілактичного характеру про недопущення протиправних дій відносно батька - ОСОБА_3 (а.с.13-19).

Крім того, постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.07.2017 закрито провадження у справі щодо притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Однак в даній постанові суду зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 вчинив сімейну сварку з батьком (позивачем), при цьому виражався нецензурною лайкою та ображав його, чим вчинив насильство в сім'ї психологічного характеру, завдавши значної шкоди психічному здоров'ю потерпілого (а.с.20).

Висновком про результати перевірки по зверненню позивача від 11.03.2018 Чернігівським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області встановлено, що 13.02.2018 за місцем мешкання заявника (позивача) за адресою: АДРЕСА_1 онука - ОСОБА_6 вчинила конфліктну ситуацію, в свою чергу її мати - ОСОБА_5 стала захищати свою доньку та погрожувати отруєнням заявнику (позивачу). В подальшому, з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 проведена профілактична бесіда, від будь-яких письмових пояснень з даного приводу останні відмовились (а.с.21).

Відповідно до виписок з карти стаціонарного хворого (позивача) Чернігівської міської лікарні № 1 (очне відділення) позивач потребує постійного лікування очей (а.с.22-25).

18.10.2017 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо прийняття рішення про направлення його до Чернігівського геріатричного пансіонату (а.с.26).

07.11.2017 відповідачем надана відповідь № 05-12/9920, в якій зазначено, що як виняток, до будинку-інтернату можуть прийматися особи похилого віку та інваліди, які мають працездатних дітей або родичів, зобов'язаних відповідно до чинного законодавства їх утримувати, якщо вони з об'єктивних причин не можуть цього зробити. У такому разі щодо кожного окремого випадку, на підставі підтверджуючих документів, приймається рішення колегії Департаменту СЗН Чернігівської ОДА. Також зазначено, що оскільки позивач має доньку працездатного віку та відсутні підтверджуючі документи про неможливість доньки здійснювати догляд за батьком, винести дане питання на розгляд колегії Департаменту немає підстав (а.с.27).

На чергове звернення позивача щодо його влаштування до інтернатної установи геріатричного профілю Департаментом СЗН Чернігівської ОДА листом від 28.03.2018 № 05-12/2958 повідомлено ОСОБА_3, що у зв'язку з наявністю у позивача доньки працездатного віку відсутні законні підстави для розгляду питання щодо влаштування позивача до геріатричного пансіонату на засіданні колегії Департаменту (а.с.29).

Також судом першої інстанції зі слів свідка ОСОБА_8 було встановлено, що остання є сусідкою позивача, який неодноразово скаржився їй на поведінку своєї доньки, яка не здійснює належного за ним догляду. Також пояснила, що періодично купує позивачу продукти харчування та надає допомогу щодо користування очними каплями, оскільки самостійно цього зробити він не має можливості.

Не погоджуючись з відмовою відповідача про його влаштування до інтернатної установи геріатричного профілю, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

З метою удосконалення діяльності інтернатних установ та відповідно до Положення про Міністерство праці та соціальної політики України, затвердженого Указом Президента України від 30.08.2000 N 1035, наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2001 № 549 затверджено «Типове положення про будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, геріатричний пансіонат, пансіонат для ветеранів війни і праці (Далі - Типове положення).

З огляду на п. 1.1 Типового положення, будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, геріатричний пансіонат, пансіонат для ветеранів війни та праці /далі - будинок-інтернат/ є стаціонарною соціально-медичною установою загального типу для постійного проживання громадян похилого віку, ветеранів війни та праці, інвалідів, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування.

Відповідно до п. 1.4 Типового положення, у своїй діяльності будинок-інтернат керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства праці та соціальної політики України, іншими нормативно-правовими актами з питань, що регулюють діяльність інтернатних установ, а також цим Положенням.

Основним завданням будинку-інтернату є забезпечення належних умов для проживання, соціально-побутового обслуговування, надання медичної допомоги громадянам похилого віку та інвалідам, які потребують стороннього догляду і допомоги (п.2.1 Типового положення).

Пунктом 3.1. Типового положення встановлено, що до будинку-інтернату приймаються на державне утримання особи похилого віку, які досягли пенсійного віку, та інваліди першої і другої групи, старші за 18 років, які за станом здоров'я потребують стороннього догляду, побутового обслуговування, медичної допомоги, яким згідно з медичним висновком не протипоказане перебування у будинку-інтернаті та які не мають працездатних родичів, зобов'язаних їх утримувати за законом.

Як виняток, до будинку-інтернату можуть прийматися особи похилого віку та інваліди, які мають працездатних дітей або родичів, зобов'язаних відповідно до чинного законодавства їх утримувати, якщо вони з об'єктивних причин не можуть цього робити.

У такому разі щодо кожного окремого випадку, на підставі підтверджувальних документів, приймається рішення колегії відповідно Міністерства праці та соціального захисту Автономної Республіки Крим, головних управлінь праці та соціального захисту населення обласних держадміністрацій, Головного управління соціального захисту населення Київської міської держадміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Севастопольської міської держадміністрації (п.3.4 Типового положення).

З аналізу зазначених норм положень вбачається, що до будинку-інтернату можуть прийматися особи похилого віку та інваліди, які мають працездатних дітей, якщо вони з об'єктивних причин не можуть їх утримувати.

Судом апеляційної інстанції не спростовано, що працездатний син позивача фактично разом з батьком не проживає з березня 2008 року, та як наслідок не може його утримувати та здійснювати за останнім належного догляду.

З донькою у позивача склалися не приязні стосунки та, яка також не здійснює за позивачем належного догляду.

Враховуючи зазначені обставини,колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність взаємовідносин між позивачем та його працездатними дітьми, та стан здоров'я позивача, який є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи по зору та який внаслідок захворювання потребує постійного стороннього догляду є об'єктивні підстави вважати, що відмова відповідача в прийнятті ОСОБА_3 до будинку-інтернату є протиправною.

Апелянтом зазначеного не спростовано.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведене вище та доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційних скарг, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права; з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позову, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2018 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2018 р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 04.12.2018