Справа № 2040/6518/18
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 листопада 2018 р. №2040/6518/18
Харківський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді - Панченко О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України; третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення,-
Позивач - ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.07.2018р. №221-18;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що є громадянкою Афганістана, однак у квітні 2017 року була змушена втекти з рідного міста до України, оскільки її сім`я отримувала погрози від угрупування "Талібан" та вподальшому ними ж було викрадено її батька. Позивач зазначає, що не може повернутись до Афганістану, оскільки має побоювання стати жертвою переслідувань від терористичного руху "Талібан". У зв`язку з викладеними обставинами позивач 22.05.2017р. звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Харківській області. Однак, відповідачем відмовлено позивачу в наданні такого статусу рішенням від 16.07.2018р. №221-18. Вважаючи дане рішення необґрунтованим та протиправним позивач звернувся до суду.
Представник позивача - Іванов Д.А., у судове засідання прибув. Не заперечував проти розгляду справи в порядку письмового провадження, про що склав відповідну заяву.
Представник відповідача та третьої особи у судове засіданя не прибули, повідомлені судом належним чином про дату, час та місце судового засідання.
На виконання ухвали суду від 15.08.2018р. відповідачем, Державною міграційною службою України 31.08.2018 року надано відзив, в якому останній просив суд відмовити у задоволені позову, оскільки рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним, прийнятим на підставі Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту", оскільки позивач не навів достовірних фактів, які свідчили б про обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю через смертну кару, катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозну особисту загрозу життю особи з причин загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Крім того, відповідач зазначив, що ОСОБА_1 та її родичі за національністю таджики, тобто у позивача була можливість звернутися за захистом до відповідних державних органів Республіки Таджикистан, але вона цього не зробила.
Суд, вивчивши доводи позову та відзив проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, вислухавши пояснення сторін по справі, виходить з наступних підстав та мотивів:
З матеріалів справи, судом встановлено, що 12.04.2017 року громадянка Афганістану ОСОБА_1 прибула в Україну за паспортом № НОМЕР_1 , виданим 20.08.2016 року строком дії до 20.08.2021 року, з метою отримання захисту від переслідування угрупування "Талібан" у Афганістані.
22.05.2017р. позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
На підставі рішення ДМС України від 16.07.2018р. №221-18 винесено повідомлення від 09.08.2018р. №48 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погодившись з рішенням ДМС України від 16.07.2018р. №221-18 позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
З урахуванням встановленого судом, суд зазначає наступне.
Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за вказаними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Поряд із цим, суд зауважує, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Під час розгляду Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту, не було добуто доказів переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
При цьому необхідно вказати, що позивач взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що позивач змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.
Позивач, також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст.1 та ч. 1 ст.18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв`язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.
ОСОБА_1 заявляла, що змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці та свободі в Афганистані через побоювання стати жертвою переслідувань. Сім`я позивача отримувала погрози від Талібан, оскільки батько позивача навчався у СРСР. Зі слів позивача вбачається, що ОСОБА_2 погрожував батьку забрати його дітей, у разі якщо він їх не віддасть - їх вб`ють. З цілю вижити батьки відправили дітей, в тому числі позивача, в Україну. Під час співбесіди позивач зазначила, що незважаючи на те, що за національністю вона є таджичкою, не зверталась за захистом в Таджикистані, оскільки там теж не зовсім безпечно.
В ході співбесіди також було з`ясовано, що ОСОБА_1 отримала національний паспорт у Посольстві Афганістану у Таджикистані, інформацію щодо умов видачі та особистої присутності під час оформлення паспорта Посольством Афганістану в Москві не підтвердила.
У відзиві на позов відповідач зазначив, що при дослідженні документів, які подані ОСОБА_1 при зверненні за захистом в Україні, виявлено, що якість цих документів (а саме: ксерокопії листа-загрози від руху "Талібан" і ксерокопія листа з відділу поліції, що підтверджує погрози зазначеного руху), відсутність їх оригіналів і загальний вигляд, викликають сумнів щодо їх справжності. Під час огляду документів позивача відповідачем також встановлено, що підписи ОСОБА_1 відрізняються, на сторінках 2, 7 перекладу заяви-анкети, сторінці 3 національного паспорту та підпису, який проставлений власноруч на аркуші особою, яка присутня під час подачі клопотання про захист в Україні.
У зв`язку з вищевикладеними обставинами та встановленими розбіжностями в документах, наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 22.05.2017р. №79 позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що було втсановлено, що вона видає себе за іншу особу.
Разом з тим, з метою з`ясування ймовірного внесення змін до паспортного документу заявниці та встановлення правдивої інформації щодо обставин оформлення та отримання заявницею її паспорта для виїзду за кордон, ГУ ДМС України в Харківській області звернулось до Управління Служби безпеки України в Харківській областііз запитом.
Згідно наявного в матеріалах справи висновку експертного дослідження №10/11 від 25.04.2018р., зроблено вірогідний висновок, що підпис в паспорті заявниці ( НОМЕР_2 ) виконаний не особою, яка подавала зразки як ОСОБА_1 .
Відповідно викладеної позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.
Так, під час співбесіди ОСОБА_1 повідомила, що після отримання погроз від Талібів вони з братами та сестрами поїхали приблизно 25.07.2016р. в Таджикистан до однокурсника батька. Там вони були 8-9 місяців, потім вирішили поїхати в Україну тому що це безпечна країна. Однак, враховуючи тривале перебування у Таджикистані, та наявності візи категорії ИД (постійне місце проживання іноземним громадянам, які прибувають в Республіку Таджикистан з метою постійного проживання, до отримання виду на проживання), позивач мала можливість звернутись за захистом до відповідних державних органів Республіки Таджикистан, але не звернулась.
Позивачем не зазначено про її належність до політичних, релігійних чи будь-яких інших громадських організацій.
З урахуванням викладених обставин суд доходить висновку, що позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення.
Також суд погоджується з висновком відповідача щодо наявності у позивача та її сім`ї можливості альтернативи внутрішнього переміщення, оскільки міста Кабул і Мазарі-Шариф, де зі слів позивача, вона проживала до вїзду до Таджикистану, знаходиться під контролем державної влади.
Отже, серед фактів, повідомлених позивачем, немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що остання є похідною від розглянутої вище позовної вимоги, у задоволенні якої суд дійшов до висновку про відмову в її задоволенні, відтак, вимога про зобов`язання вчинити дії також задоволенню не підлягає.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приймаючи до уваги вище наведене, враховуючи той, факт, що відповідач при прийнятті спірного рішення та наказу діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений діючим законодавством України, суд доходить висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а тому даний позов задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 2, 3, 6, 8, 242, 243, 245, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення безпосередньо до Харківського апеляційного адміністративного суду. Або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя О.В. Панченко