Справа № 686/19494/17
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/19494/17

Головуючий у 1-й інстанції: Мороз В.О.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

26 листопада 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Сторчака В. Ю. Мельник-Томенко Ж. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2018 року (повний текст рішення складено 01 червня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комісія з розгляду питань щодо призначення (відновлення) виплати пенсії внутрішньо-переміщеним особам Управління праці і соціального захисту населення Хмельницької міської ради (далі - третя особа) про зобов'язання здійснити виплату пенсії,

В С Т А Н О В И В :

позивач 06.10.2017 звернувся із адміністративним позовом до Хмельницького міськрайонного суду в якому просив зобов'язати відповідача здійснити виплату заборгованості з пенсії за період з квітня 2017 по 01 жовтня 2017 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 29.05.2018 адміністративний позов задоволено та зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області здійснити виплату заборгованості з пенсії ОСОБА_2 за період квітень 2017по 01.10.2017.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, те що пенсійним органом двічі направлялись запити до Комісії для розгляду питання щодо відновлення виплати пенсії позивачу, але листом управління праці було повідомлено управління про скасування довідки ОСОБА_2 про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб та відповідно до витягу з протоколу засідання Комісії, прийнято рішення не відновлювати ОСОБА_2 виплату пенсії на підставі інформації компетентних органів про тривалу відсутність за місцем проживання та наказу №143-В від 02.08.2017 про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Також вказано що виплата заборгованості позивачці може бути здійснена на підставі рішення Комісії, а у відповідача відсутні законодавчі повноваження для самостійного поновлення пенсії.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу вказавши, що у відповідача не було підстав для припинення виплати їй пенсії та відмови у виплаті такої, а доказів щодо правомірності своїх дій відповідачем не надано, тому суд правомірно задовольнив вимоги позивача.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлені та неоспорені сторонами такі обставини.

Згідно посвідчення за № НОМЕР_1, ОСОБА_2 є пенсіонером та отримує пенсію за віком з терміном виплати "довічно".

З метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини на території Луганської області, вона була змушена покинути своє місце проживання в Луганському районі Луганської області та прибула до Хмельницької області, де у встановленому порядку взята на облік як внутрішньо переміщена особа.

Спочатку 22.03.2017 та в подальшому 11.09.2017 позивач була взята на облік.

На підставі наказу № 143-В від 02.08.2017 Управління праці та соціального захисту населення ХМР було скасовано довідки про взяття на облік позивача, оскільки згідно акту № 8685, остання була відсутня за місцем проживання.

Судом першої інстанції встановлено, що такий акт складався лише за одноразовим відвідуванням.

02.06.2017 згідно витягу з протоколу засідання Комісії № 9 прийнято рішення не відновлювати позивачу виплату пенсії на підставі інформації компетентних органів про тривалу відсутність за місцем проживання виплату пенсії позивачу було призупинено.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Комісії від 21.09.2017 № 14 прийнято рішення не відновлювати виплату пенсії позивачу на підставі інформації компетентних органів про тривалу відсутність за місцем проживання та наказу від 02.08.2017 про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Таке ж рішення про призупинення виплати позивачу прийняте і 28.03.2017.

02.11.2017 позивач знову була взята на облік, а виплату її пенсії було відновлено рішенням відповідача від 18.12.2017.

При цьому, позивач не отримала суми своєї пенсії за період з квітня 2017 року по 01.10.2017, що підтверджується матеріалами пенсійної справи та не заперечується сторонами.

14.09.2017 позивач звернулася до відповідача із відповідним листом, в якому просила здійснити заходи щодо виплати сум належної їй пенсії за період з квітня 2017 року.

28.09.2017 відповідач листом №390/Т-12 відмовив в такій виплаті та повідомив, що такі підстави відсутні, оскільки довідка про взяття на облік скасована і прийнято рішення не поновлювати пенсію.

Не погодившись з таким рішенням позивач звернулась до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, у зв'язку із відсутністю один раз за місцем проживання, а припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 вказаного Закону.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV ) встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Згідно ст. 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством. А Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів (ст. 46 Закону № 1058-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік випадків припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49Закону № 1058-IV є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках передбачених законом, при цьому, розширеному тлумаченню зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії не підлягає.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 "Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції", Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі - довідка) є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365,затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Частиною 5 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам вказано, що для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування. До заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та пред'являється оригінал такої довідки.

Згідно з пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування: Соціальні виплати припиняються у разі: 1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; 2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї; 3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; 4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"; 5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Пунктом 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначено, що орган, що здiйснює соцiальнi виплати та структурний пiдроздiл з питань соцiального захисту населення, на пiдставi рiшення комiсiї призначає (вiдновлює) таку соцiальну виплату з мiсяця, в якому надiйшла заява внутрiшньо перемiщеної особи, та здiйснює повернення сум недоотриманих соцiальних виплат за минулий перiод вiдповiдно до законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження.

Отже, держава зобов'язана гарантувати громадянам право на соціальний захист, а обмеження цього права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 06.10.2015 у справі № 608/1189/14-а та Верховним Судом, у постановах від 21.06.2018 у справі № 243/8037/17, від 18.10.2018 у справі № 425/1908/17, від 31.10.2018 у справі №336/2243/17.

Таким чином, Постанова Кабінету Міністрів України № 365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем, тоді як обмеження цього права можливе лише на підставі законів прийнятих Верховною Радою України.

Відтак, право на отримання пенсійних виплат позивача не може бути обмежене підзаконним нормативно-правовим актом, а саме, постановою №365.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 243/3505/16-ц зазначено, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району антитерористичної операції, не може бути підставою для невиплати коштів, які належать особі згідно з законом.

Отже, встановивши, що призупиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно послався на правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні "Пічкур проти України", право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" вказано, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією.

З огляду на викладене, суд вбачає всі підстави для захисту права позивача в обраний ним спосіб.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції в повній мірі надав оцінку усім вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, у зв'язку із чим, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Сторчак В. Ю. Мельник-Томенко Ж. М.