Справа № 1740/2421/18
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 листопада 2018 року м. Рівне №1740/2421/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Дорошенко Н.О. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Форет М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

Приватний підприємець ОСОБА_3
доГоловного управління ДФС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
В С Т А Н О В И В:

Приватний підприємець ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі - ГУ ДФС у Рівненській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень:

№0-1709 від 18.04.2018 - про визначення податкового зобов'язання з податку з нерухомості на суму 1206,24 грн.;

№0-1709 від 18.04.2018 - про визначення податкового зобов'язання з податку з нерухомості на суму 741,12 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що комплекс нежитлових приміщень які він використовує у підприємницькій (господарській) діяльності (код КВЕД 23.61 Виготовлення виробів із бетону, гіпсу та цементу): цех по виробництву бруківки, літ. В-1 загальною площею 154.4 м2 та гараж літ.Б-2 (гараж наземний) загальною площею 251,3 м, підпадають під визначення «будівлі промисловості», що підтверджується висновком експерта Покровець І.С. Рівненської торгово-промислової палати від 28.08.2018. Відтак вважає, що оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями йому протиправно визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2017 рік, оскільки гараж та цех по виробництву бруківки, власником яких є позивач, не є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розумінні пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Ухвалою суду від 24.09.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач позову не визнав. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву (а.с.34-35), у якому зазначив, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Оскільки об'єкти нерухомості, які належать позивачу, не підпадають під дію вказаної норми, тому просив суд відмовити в позові повністю.

У відповіді на відзив (а.с.39-41) позивач заперечив проти аргументів, викладених у відзиві, та додатково зазначив, що визначальним критерієм для звільнення від сплати податку в даних правовідносинах є цільове призначення об'єкту нерухомого майна, тобто при визначенні бази оподаткування визначальними є саме ознаки нерухомості як об'єкта оподаткування та віднесення його до будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств).

Крім того зазначив, що підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України припускає неоднозначне (множинне) трактування прав платника податку-фізичної особи на пільгу, тому, покликаючись до практики ЄСПЛ, зокрема рішення «Серков проти України» від 07.07.2011 (заява № 766/05), стверджував, що будь-які сумніви мають тлумачитись на користь платника, як передбачено у статті 4 ПК України.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позов, просив суд відмовити у позові повністю.

З'ясувавши доводи та аргументи сторін, наведені в заявах по суті справи, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив такі фактичні обставини справи.

Згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію серії НОМЕР_2 (а.с.10) ОСОБА_3 зареєстрований 20.01.1993 Костопільською районною державною адміністрацією Рівненської області як фізична особа-підприємець (номер запису про включення відомостей про фізичну особу-підприємця до ЄДР 2 000619).

ОСОБА_3 є власником гаража (літ.Б-2) загальною площею 251,3 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індекс. № 133102073 від 03.08.2018 (а.с.14), та цеху по виробництву бруківки (літ В-1) загальною площею 154,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індекс. № 133099136 від 03.08.2018 (а.с.13).

Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за № НВ-018 від 07.09.2018 ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 0.5300 га, кадастровий номер: НОМЕР_3, місце розташування: АДРЕСА_2, цільове призначення: 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості; категорія земель: землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання земельної ділянки: для обслуговування промбази (а.с.15).

Рішенням Костопільської міської ради Рівненської області від 29.01.2015 № 1065 «Про встановлення податку на майно в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» (а.с.67) встановлено з 1 січня 2015 року на території міста Костопіль податок на майно в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та затверджено Положення про порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (а.с.67-70).

Зазначеним положенням, визначено, що об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, зокрема це: гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; будівлі промислові та склади; господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо (підпункти «г», «ґ», «е» пункту 1.2.2 Положення).

Згідно з пунктами 3.1, 3.2 та 4.1 Положення про порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Не є об'єктом оподаткування, зокрема, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств (підпункт «є» пункту 3.2 Положення). Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до пункту 6.1 Положення про порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ставка податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюється за 1 кв. м бази оподаткування, зокрема, для об'єктів нежитлової нерухомості - 0,3 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року (підпункт «б»).

18.04.2018 ГУ ДФС у Рівненській області прийнято податкові повідомлення-рішення:

№0-1709 за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості» на суму 1206,24 грн. за 2017 рік (податковий період) (а.с.11);

№0-1709 за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості» на суму 741,12 грн. за 2017 рік (податковий період) (а.с.12).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, внормовано приписами статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України передбачено, що базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Отже, за загальним правилом, об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Підпунктом 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України та зазначив, що належні йому нежитлові приміщення, які він використовує у підприємницькій (господарській) діяльності (код КВЕД 23.61 Виготовлення виробів із бетону, гіпсу та цементу), а саме: цех по виробництву бруківки, літ. В-1 загальною площею 154,4 кв. м та гараж, літ.Б-2 ( гараж наземний) загальною площею 251,3 кв. м, підпадають під визначення «будівлі промисловості», що підтверджується висновком експерта Покровець І.С. Рівненської торгово-промислової палати від 28.08.2018, відтак не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно у розумінні статті 266 ПК України.

Судом встановлено, що відповідно до зазначеного висновку експерта В-606 від 28.08.2018 (а.с.19), цех по виробництву бруківки, літ. Н, загальною площею 154,4 кв. м відноситься до виробничої будівлі як виду промислових будівель - клас «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості» державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000; а будівля гаража, літ.Б-2, загальною площею 251,3 кв. м відноситься до транспортної будівлі як виду промислових будівель класу «Гаражі» державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, які належать ОСОБА_3 та розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому позивач стверджував, що вказані об'єкти нежитлової нерухомості підлягатимуть оподаткуванню податком на майно лише у 2019 році відповідно до рішення Костопільської міської ради Рівненської області від 21.03.2018 № 787 «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» (а.с.71-74), відповідно до пунктів 1242.1 «Гаражі наземні» та 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості» установлених цим рішенням ставок.

Вирішуючи спір по суті, суд враховує, що відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв'язок об'єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив'язку або до статусу суб'єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб'єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

Згідно з підпунктом 14.1.1291. пункту 14.1 статті 14 ПК України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України, інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Слід зазначити, що у законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала поняття «промислове підприємство».

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення карєрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Статтею 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають підстави для висновку, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов - наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

При цьому суд погоджується з доводами позивача щодо того, що організаційно-правова форма суб'єкта господарювання не є визначальним чинником для віднесення об'єктів нерухомості до «будівель промисловості промислових підприємств».

Водночас на переконання суду, в контексті спірних правовідносин, визначальне значення має цільове використання приміщень саме в процесі промислового виробництва виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг, та, поряд з цим - перебування їх у власності промислових підприємств. Тобто необхідна наявність таких двох ознак одночасно.

Однак, судом встановлено, що ОСОБА_3 з 20.01.1993 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_2 (а.с.10).

Отже, в межах спірних правовідносин наявна лише одна з обов'язкових умов - виробничі будівлі, відтак відсутні підстави для застосування пільги з оподаткування відповідно до пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Суд не погоджується з доводами позивача в частині множинного тлумачення пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України та неоднозначність національного законодавства у цій частині. Так, Європейський суд з прав людини, вирішуючи справу Круслен проти Франції, зазначив, що словосполучення «згідно із законом»…передбачає певну якість такого закону, вимагаючи, щоб він був доступний для особи і вона могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права».

Основними засадами податкового законодавства є принципи, в яких визначено зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин.

Суд зауважує, що в даному випадку ПК України чітко визначено перелік об'єктів нежитлової нерухомості, які не є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та умови, які дозволяють віднести конкретний об'єкт нерухомості до цього переліку, і в даному випадку такою умовою є саме належність об'єкту нерухомості промисловому підприємству.

Відтак, об'єкти нерухомості, які на праві власності належить позивачу, навіть за умови наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадають під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовуються фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Тому, об'єкти нерухомості - цех по виробництву бруківки, літ.В-1 загальною площею 154.4 м2 та гараж літ.Б-2 (гараж наземний) загальною площею 251,3 м, що належать на праві власності позивачу, не підпадають під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки не є власністю промислового підприємства, відтак є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 15.05.2018 у справі № 806/2461/17 (адміністративне провадження № К/9901/27759/18, реєстраційний номер рішення 74028769).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв у порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а в межах спірних правовідносин відсутнє порушене право позивача, яке б потребувало судового захисту.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача. Разом з тим, відповідач як суб'єкт владних повноважень в ході судового розгляду довів обґрунтованість своїх висновків і правомірність прийнятих на їх підставі рішень.

З урахуванням наведеного вище, за результатами судового розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові Приватному підприємцю ОСОБА_3 (АДРЕСА_3, код НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Рівненській області (33023 м. Рівне, вул. Відінська,12, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 03 грудня 2018 року.

Суддя Дорошенко Н.О.