Справа № 826/5416/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 листопада 2018 року № 826/5416/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Думанської Аліни Леонідівни про визнання неправомірними дій, визнання неправомірною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач 1), головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Думанської Аліни Леонідівни (далі - відповідач 2), в якому просить:

визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Думанської А.Л. щодо відкриття виконавчого провадження від 27.03.2017 ВП №53648040;

визнати неправомірною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 27.03.2017 ВП №53648040, прийняту відповідачем 2.

В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження, на думку позивача, є протиправною, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору від 22.03.2017 не підвідомча виконанню відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.09.2017 відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представники відповідачів у судове засідання не прибули, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином.

Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України проти позовних вимог заперечив, надіслав до суду письмовий відзив, який обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору є правомірною та прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Судом встановлено, що позивачем пред'явлено позовні вимоги, які згідно частини шостої статті 12 КАС України належить до справ незначної складності та у відповідності до частини першої статті 257 КАС України підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги пункту 10 частини першої Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

В провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження №52449363 з примусового виконання виконавчого листа №2/756/1652/15, виданого 22.07.2016 Оболонським районним судом м. Києва.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. від 22.03.2017 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас, 22.03.2017 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. винесено постанову про стягнення виконавчого збору.

Пунктом 4 вказаної постанови визначено, що строк пред'явлення її до виконання три місяці.

В подальшому, 27.03.2017 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Думанською А.Л. винесено постанову ВП № 53648040 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №52449363 виданої 22.03.2017 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 2 120 689,76 грн.

Позивач, не погоджуючись з діями відповідачів щодо відкриття виконавчого провадження та постановою про відкриття виконавчого провадження від 27.03.2017 ВП №53648040 та вважаючи її такою, що підлягає скасуванню, звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів, інших органів та посадових осіб, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, є Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 3 вказаного Закону відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди

Отже, постанова про стягнення виконавчого збору №52449363 видана 22.03.2017 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. є виконавчим документом.

Частиною першою статті 12 вказаного Закону встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

При цьому, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII).

Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Між тим, згідно з пунктами 2, 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо, зокрема, пропущено встановлений законом строк пред'явлення виконавчого документа до виконання; виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Отже, виконавчі документи за якими стягувачами є держава або державний орган можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців з наступного дня після набрання ними законної сили та у випадку пропущення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання він підлягає поверненню стягувачеві. При цьому дата набрання рішенням законної сили має бути зазначена у виконавчому документі.

Крім того, згідно з частиною першою статті 24 Закону №1404-VIII виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

З матеріалів справи слідує, що постанова про стягнення виконавчого збору, яка є виконавчим документом, прийнята відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 22.03.2017 та пред'явлена до виконання 27.03.2017, тобто в межах тримісячного строку, встановленого законом.

Між тим, постанову про стягнення виконавчого збору виконує той державний виконавець, який виніс вказану постанову та здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження (№52449363) щодо такого боржника.

Частина третя статті 40 Закону №1404-VIII визначає, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Законом визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

З вищезазначених норм чинного законодавства вбачається, що виконавчий збір підлягає стягненню незалежно від того чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом органами державної виконавчої служби.

Слід звернути увагу, що позивачем (як боржником) не надано доказів щодо оскарження ним постанови про стягнення виконавчого збору від 22.03.2017 ВП №52449363.

Беручи до уваги те, що постанову про стягнення виконавчого збору виконує той державний виконавець, який виніс вказану постанову, а здійснення виконання самої постанови про стягнення виконавчого збору, яка є виконавчим документом, виокремлюється в інше виконавче провадження і проводиться іншим державним виконавцем відділу, суд вважає необґрунтованими твердження позивача про те, що постанова про стягнення виконавчого збору від 22.03.2017 не підвідомча виконанню саме відділом примусового виконання рішень відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Інших доказів та обґрунтувань в підтвердження протиправності винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 27.03.2017 ВП №53648040, якою відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 22.03.2017 ВП №52449363 позивачем суду не надано.

Зважаючи на зазначене, головний державний виконавець діяв у відповідності до норм чинного законодавства, оскільки він зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Позивачем не спростовано належними, достовірними та достатніми доказами вказані обставини.

Таким чином, суд не вбачає в діях відповідачів протиправності щодо відкриття виконавчого провадження від 27.03.2017 ВП №53648040, а оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 27.03.2017 ВП №53648040 винесена відповідачем 2 на підставі та у межах повноважень, встановлених чинним законодавством.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

За таких обставин системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно, враховуючи те, що у задоволенні позову слід відмовити, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (02222, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.А. Качур