Справа № 826/1844/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2018-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 грудня 2018 року № 826/1844/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., суддів: Кузьменка В.А., Огурцова О.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання незаконною та скасування постанови, зобов'язання внести зміни до постанови, -

Суд прийняв до уваги таке:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач, КМУ), у якому просить суд визнати незаконною та скасувати постанову КМУ №718 від 19.10.2016 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу» та зобов'язати відповідача внести зміни до постанови КМУ від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» щодо збільшення посадових окладів військовослужбовцям і особам рядового і начальницького складу та деяких інших осіб не менше мінімальної заробітної плати, а також встановити надбавку за інтенсивність служби, яка розповсюджувалась не лише на керівний склад, а і на всіх військовослужбовців та осіб начальницького складу, які несуть службу понаднормовий час.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.02.2017 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На виконання вимог статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем опубліковано оголошення про оскарження постанови КМУ №718 від 19.10.2016 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу» в Офіційному віснику №30.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що, на його думку, оскаржувана постанова є дискримінаційною по відношенню до решти військовослужбовців. Посилався на те, що окремі категорії військовослужбовців та осіб начальницького складу, яким було збільшено грошове забезпечення оскаржуваною постановою живуть у кращих умовах, аніж військовослужбовці, які не охоплені даною постановою, а тому наявні підстави для її скасування та підвищення грошового забезпечення військовослужбовців, рівень грошового забезпечення яких є нижчим від мінімальної заробітної плати.

Відповідач подав письмові заперечення на позов, у яких заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що оскаржувана постанова прийнята в межах повноважень та у відповідності до законодавства України. Також відповідач зазначив, що позовна вимога зобов'язати відповідача внести зміни до постанови КМУ від 07.11.2007 №1294 не може бути задоволена, оскільки внесення таких змін є дискреційними повноваженнями Уряду.

Відповідач явку свого представника в судове засідання 02.03.2018 не забезпечив. Позивач заявив клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження, на підставі чого суд керуючись положеннями частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України ухвали здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу було визначене постановою КМУ від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова КМУ №1294), яка була чинна на дату звернення позивача до суду та втратила чинність згідно з постановою КМУ від 30.08.2017 №704, враховуючи зміни, внесені постановами КМУ від 27.12.2017 №1052 та від 21.02.2018 №103.

Пунктом 1 Постанови КМУ №1294 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Названою постановою КМУ визначено розмір надбавки, премії доплати, винагороди та порядок їх нарахування.

Постановою КМУ №718 від 19.10.2016 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу» (далі - Постанова КМУ №718) затверджено співвідношення між посадами окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу, які займають керівні посади, та групами оплати праці на посадах державної служби та встановлено умови грошового забезпечення даних осіб.

Так, пунктами 2- Постанови КМУ №718 встановлено, що військовослужбовцям та особам начальницького складу, зазначеним у пункті 1 цієї постанови, виплачується:

надбавка за інтенсивність служби в розмірі до 100 відсотків посадового окладу;

премія відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи у межах коштів, передбачених у кошторисі на преміювання військовослужбовців та осіб начальницького складу відповідного органу;

грошова допомога на оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Грошове забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького складу, зазначених у пункті 1 цієї постанови, складається з посадового окладу, інших виплат, установлених цією постановою, а також окладу за військовим (спеціальним) званням і надбавки за вислугу років, установлених у розмірі та порядку, що визначаються законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовцям та особам начальницького складу, зазначеним у пункті 1 цієї постанови, може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Рішення про виплату та конкретний розмір надбавки за інтенсивність служби, премії, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення приймається в порядку, установленому керівником відповідного органу, в межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Таким чином, Постановою КМУ №718 було підвищено грошове забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

До основних завдань Кабінету Міністрів України належать, зокрема, забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров'я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування (пункт 3 статті 2 Закону України «Про кабінет Міністрів України»).

Частиною 1 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частин 1, 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

На виконання зазначених повноважень Кабінетом Міністрів України було прийнято оскаржувану постанову від 19.10.2016 №718 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу».

Згідно із частинами 2, 3 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Частина третя статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначає, що Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності.

Пунктом 1 параграфу 32 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 №950, визначено, що проекти актів Кабінету Міністрів України готуються на основі та на виконання Конституції і законів України.

Відповідно до параграфу 44 Регламенту розробник подає Мін'юсту для проведення правової експертизи разом з пояснювальною запискою, матеріалами погодження (листами із зауваженнями і пропозиціями).

Відповідачем надано до матеріалів справи копії пояснювальної записки до проекту постанови КМУ «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу», довідки про погодження проекту постанови КМУ «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу», висновку Міністерства юстиції України результатами правової експертизи до проекту постанови КМУ «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу», висновку щодо відповідності положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, протоколу узгодження пропозицій щодо проекту постанови КМУ «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу», довідки щодо відповідності зобов'язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС) проекту постанови КМУ «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу».

Як вбачається із пояснювальної записки до проекту постанови проектом акту пропонується затвердити розміри окладів за окремими керівними посадами військовослужбовців та осіб начальницького складу силових структур, яким грошове забезпечення визначалось, виходячи з посадових окладів, розрахованих з відсотків до посадового окладу Прем'єр-міністра України та інших виплат передбачених для керівників посад згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2005 №510 «Про оплату праці керівних працівників державних органів» від 29.12.2006 №1851 «Про грошове забезпечення деяких категорій військовослужбовців Збройних Сил, Національної гвардії» від 26.09.2007 №1166 «Про грошове забезпечення деяких категорій військовослужбовців Державної спеціальної служби транспорту».

За результатами правової експертизи проекту оскаржуваної постанови Міністерством юстиції України складено висновок від 22.09.2016 відповідно до якого проект оскаржуваної постанови відповідає Конституції а також законодавству України.

Відповідно до довідки про погодження до проекту постанови, оскаржувана постанова погоджена із Міністерством фінансів України, Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством інфраструктури України, Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службо безпеки України, Службою зовнішньої розвідки, Службою спеціального зв'язку України.

Дослідивши вищезазначені документи, суд встановив, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем в межах наданих йому законом повноважень, а також із дотриманням норм Регламенту Кабінету Міністрів України.

Крім того, суд враховує наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на звернення до суду і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини 3 статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 статті 55 Конституції України, статті 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №826/4406/16, від 26.06.2018 у справі №802/1064/17-а, від 03.07.2018 у справі №826/16634/16.

Поряд з цим, слід відмітити, що звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, проте, ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин для такого позивача. Саме необхідністю захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень і визначено завдання адміністративного судочинства.

Оскаржуваною постановою КМУ затверджено розміри окладів окремим керівним посадам військовослужбовців та осіб начальницького складу силових структур, яким грошове забезпечення визначалось, виходячи з посадових окладів, розрахованих з відсотків до посадового окладу Прем'єр-міністра України та інших виплат передбачених для керівників посад згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2005№ 510 «Про оплату праці керівних працівників державних органів» від 29.12.2006 № 1851 «Про грошове забезпечення деяких категорій військовослужбовців Збройних Сил, Національної гвардії» від 26.09.2007 № 1166 «Про грошове забезпечення деяких категорій військовослужбовців Державної спеціальної служби транспорту.

Відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Разом з тим, позивач не є особою, щодо якої застосовується оскаржуваний нормативно правовий акт, а також не є суб'єктом правовідносин у яких оскаржуваний нормативно-правовий акт застосовується. Крім того, позивач в судовому засіданні підтвердив, що оскаржувана постанова його особисто не стосується.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова не порушує права позивача, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача внести зміни до постанови від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» щодо збільшення посадових окладів військовослужбовців, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною 1 статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 24.06.1999 №6-рп/99 у справі про фінансування судів, метою функціонального поділу Державної влади на законодавчу, виконавчу та судову (стаття 6 Конституції України) є розмежування повноважень між різними органами державної влади та недопущення привласнення повноти державної влади однією з гілок влади.

Крім того, у Рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008 Конституційний Суд України наголосив, що неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституцій та Законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України та підконтрольний та підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачений статтями 85, 87 Конституції України, у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України, в межах своєї компетенції видає постанови та розпорядження, які є обов'язковими до виконання (частини друга, третя статті 113, частина перша статті 117 Конституції України). Отже, Кабінет Міністрів України видає нормативно-правові акти, керуючись, зокрема, законами України, якими він на це уповноважений.

Разом з тим, правові акти Кабінету Міністрів України, що приймаються на основі та на виконання Конституції та законів України, є реалізацією дискреційних повноважень Уряду.

Відповідно до пункту 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі», суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Положеннями Постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 року № П-278/10 встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, що визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

Єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача внести зміни до постанови від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» щодо збільшення посадових окладів військовослужбовців, задоволенню не підлягають, оскільки внесення змін до постанови є виключною компетенцією КМУ і не може здійснюватися на підставі рішення суду.

Стосовно посилання позивача на невідповідність оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України положенням статті 24 Конституції України, суд зазначає, що перевірка відповідності нормативно-правових актів Конституції України здійснюється Конституційним Судом України в межах реалізації функції конституційного контролю у формі конституційного правосуддя. Таким чином, у межах розгляду даної адміністративної справи суд не надає оцінку відповідності оскаржуваної постанови нормам Конституції України.

Решту доводів позивача суд відхиляє, оскільки вони не спростовують правомірності оскаржуваної постанови КМУ.

За встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що права позивача відповідачем не були порушені, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи учасників справи стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 6, 8, 9, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1).

Відповідач: Кабінет Міністрів України (адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, буд. 13).

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя Р.О. Арсірій

Судді В.А. Кузьменко

О.П. Огурцов