Справа № 814/931/18
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2018-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

03 грудня 2018 р.справа № 814/931/18
Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в письмовому провадженні розглянув адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_2

до відповідачаГоловного управління ДФС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001

провизнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень від 29.01.18 р. № 7, № 7, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 29.01.18 р. № Ф-6, рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 29.01.18 р.
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач або ФОП ОСОБА_1.) звернувся із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області (надалі - відповідач або ГУ ДФС), в якому просить суд визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення від 29 січня 2018 р. № № 7, 7, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 29 січня 2018 р. № Ф-6, рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 29 січня 2018 р.

На обґрунтування своїх вимог позивач послався на таке: він є суб'єктом підприємницької діяльності, який здійснює закупівлю і продаж, а також виробництво сільськогосподарської продукції. В ході перевірки, ГУ ДФС зробила висновок про те, що в 2015-2016 р.р. він завищив валові витрати, у зв'язку із включенням до їх складу витрат, безпосередньо не пов'язаних із отриманням доходу, а саме придбаних і не реалізованих у звітному податковому періоді зернових культур. Також, відповідач заперечив правомірність включення до складу валових витрат вартості обладнання і комплектуючих для маслоцеху і сушарок та деякі інші витрати позивача. На переконання позивача, всі ці витрати безпосередньо відносяться до його господарської діяльності і здійснені з метою отримання прибутку. На його думку, податкове законодавство відокремлює витрати, які включаються до складу валових витрат, від інших витрат, за їх метою, а саме спрямованістю на отримання доходу, що і має місце в даному спорі, а не за ефективністю і результатом таких дій, тобто витрати на придбання товару, який не реалізований в тому ж періоді, в якому він купувався, також включаються до складу валових витрат, за умови, що такі витрати здійснені в межах господарської діяльності і спрямовані на отримання прибутку.

Відповідач адміністративний позов не визнав, у своєму відзиві просив відмовити в його задоволенні (т. 3 а. с. 78-80). Відповідач вважає, що витрати позивача, понесені на закупівлю зернових, які в наступному не були реалізовані протягом року, в якому відбулось їх придбання, не можуть включатись до складу валових витрат, а є ризиками підприємницької діяльності. Інші витрати позивача, є витратами на придбання основних засобів і підлягають амортизації, а тому не відносяться до витрат підприємницької діяльності.

Позовна заява залишалась без руху у зв'язку з її невідповідністю вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) (т. 3 а. с. 66-67).

Справа розглянута у загальному позовному провадженні (т. 3 а. с. 84).

12 липня 2018 р. судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 3 а. с. 101-102).

На підставі приписів ст. 205 ч. 9 КАС України справа розглянута у письмовому провадженні.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

У листопаді-грудні 2017 р. ГУ ДФС провела документальну планову виїзну перевірку ОСОБА_1 за період 2015-2016 р.р. Результати перевірки оформлені актом від 27 грудня 2017 р. № 1937/14-29-13-07/НОМЕР_2 (надалі - Акт перевірки) (т. 1 а. с. 20-64).

У висновку Акту перевірки, серед іншого, вказано на такі порушення з боку позивача:

- ст. 177 п. 177.2., п. 177.4. Податкового кодексу України (надалі - ПК України), в результаті чого занижений податок на доходи фізичних осіб за 2015-2016 р.р. на суму 1 662 858,70 грн.;

- ст. 6 ч. 2 п. 2, ст. 7 ч. 1 п. 2, ст. 9 ч. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", що потягло заниження єдиного внеску за 2015-2016 р.р. на 137 596,0 грн.;

- ст. 188 п. 188.1. ПК України, а саме заниження податку на додану вартість (надалі - ПДВ) за травень 2016 р. на 176 463,0 грн.;

- розділ XX підрозділ 10 прим. 1 п. 16 ПК України, що призвело до заниження військового збору за 2015-2016 р.р. на 131 473,47 грн.

На підставі Акту перевірки, 29 січня 2018 р. ГУ ДФС прийняла:

- податкове повідомлення-рішення № 7, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з військового збору на 131 473,47 грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 32 868,37 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № 7, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на 176 463,0 грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 44 115,75 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № 7, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 1 662 858,70 грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 831 429,35 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6 з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на 137 596,0 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 34 436,72 грн. (т. 1 а. с. 85-91).

Не погодившись із рішеннями відповідача, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку до ДФС України (т. 1 а. с. 92-97).

6 березня 2018 р. Рішенням № 3213/к/99-99-11-02-02-25 ДФС України скаргу позивача розглянуто, вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6 та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску залишено без змін (т. 1 а. с. 99-101).

Рішенням ДФС України від 30 березня 2018 р. № 4643/к/99-99-11-02-01-14 скарга позивача задоволена частково, податкове повідомлення-рішення № 7 про донарахування позивачу ПДВ в розмірі 176 463,0 грн. і застосування штрафної санкції в сумі 44 115,75 грн. скасовано, інші податкові повідомлення-рішення залишені без змін (т. 1 а. с. 102-108).

Отже, з урахуванням вищевказаного рішення ДФС України, позивач в даній адміністративній справі оскаржує податкове повідомлення-рішення № 7 про збільшення суми грошового зобов'язання з військового збору, податкове повідомлення-рішення № 7 про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6 з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, ФОП ОСОБА_1 є суб'єктом підприємницької діяльності, основним видом господарської діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (т. 1 а. с. 21).

ОСОБА_1 має на праві власності майновий комплекс, який включає маслоцех, склади, гаражі, сушильні, вагові та інші складські і побутові приміщення (т. 1 а. с. 113-116, 122-126).

Як зафіксовано Актом перевірки і не заперечується сторонами, в 2015 р. позивач закупив соняшник і пшеницю на загальну суму 5 220 369,56 грн., а в 2016 р. пшеницю і ячмінь на суму 3 130 369,66 грн. Відповідач вважає, що ці витрати не можуть бути включені до складу валових витрат позивача за 2015 р. і 2016 р. відповідно, так як вони не пов'язані із отриманням доходу, оскільки реалізації цієї продукції протягом 2015 р. і 2016 р. не відбулось, отже ці втрати не пов'язані із отриманням доходу в цих періодах.

Крім того, не погодився відповідач і з правомірністю включення позивачем до складу витрат 2016 р. вартості приданого ним обладнання і комплектуючих для маслоцеху та сушарок, програмного забезпечення, послуг охорони та підключення сервісу GPS відеоспостереження. На його думку, ці витрати пов'язані із придбанням основних засобів і підлягають амортизації, що за правилами ст. 177 п. 177.4. пп. 177.4.5. абз. 2 ПК України виключає включення їх до складу валових витрат 2016 р.

Саме із цими обставинами відповідач пов'язує донарахування ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування і військового збору.

Суд знаходить висновки відповідача таким, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні податкового законодавства.

У відповідності із ст. 50 ч. 1 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин (ст. 51 ЦК України).

Згідно із ст. 3 ч. 1-2 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 ГК України).

Отже, визначальною ознакою суб'єкта підприємницької діяльності, яким є позивач, є мета отримання прибутку.

Питання оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, врегульовані ст. 177 ПК України.

Так, ст. 177 п. 177.2. ПК України встановлює, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Як визначено ст. 177 п. 177.4. пп. 177.4.1. ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат.

З наведеного законодавчого формулювання витрат, які включаються до складу валових витрат, слід зробити висновок про те, що критерієм їх відмежування від інших витрат, є їх безпосередня пов'язаність із отримання доходу.

Так як позивач є суб'єктом підприємницької діяльності, який здійснює виробництво і продаж сільськогосподарської продукції, слід визнати, що купівля у 2015-2016 р.р. соняшника, ячменю і пшениці, з метою подальшого продажу і використання у власному виробництві, є витратами, які мають очевидний зв'язок із профільною господарською діяльністю позивача та спрямовані на отримання ним прибутку від результатів такої діяльності.

Податкове законодавство не містить таких обмежень щодо включення до складу валових витрат, на які посилається відповідач - обов'язкова реалізація продукції саме в тому періоді, коли понесені витрати на її придбання (виготовлення).

Виключний перелік витрат, які не включаються до складу валових витрат і який не підлягає розширеному тлумаченню, наведений у ст. 177 п. 177.4. пп. 177.4.5. ПК України - не включаються до складу витрат підприємця:

витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем;

витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

документально не підтверджені витрати.

Досліджені судом обставини справи не дають підстав стверджувати, що витрати позивача підпадають під одне з наведених вище обмежень.

З урахуванням викладеного, понесені ОСОБА_1 в 2015 р. витрати на купівлю соняшнику і пшениці на загальну суму 5 220 369,56 грн. і витрати на купівлю в 2016 р. пшениці і ячменю на суму 3 130 369,66 грн., є витратами його господарської діяльності, безпосередньо пов'язаними із отриманням доходу і той факт, що ця продукція залишилась не реалізованою у 2015 р. і 2016 р., для визначення валових доходів цих років, правового значення не має.

Аналогічним чином суд оцінює і доводи відповідача про те, що не відносяться до складу валових витрат витрати позивача у 2016 р. на придбання обладнання і комплектуючих для маслоцеху та сушарок, програмного забезпечення, послуг охорони та підключення сервісу GPS відеоспостереження.

Як вже наводилось вище, не включаються до складу витрат витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації (ст. 177 п. 177.4. пп. 177.4.5. абз. 2 ПК України).

Отже, за наведеною нормою, придбання основних засобів, які підлягають амортизації, не є витратами підприємницької діяльності.

Визначення терміну "основні засоби" наведено у Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби" (надалі - Положення).

Так, основні засоби - матеріальні активи, які підприємство/установа утримує з метою використання їх у процесі виробництва/діяльності або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).

Об'єкт основних засобів - це закінчений пристрій з усіма пристосуваннями і приладдям до нього; конструктивно відокремлений предмет, призначений для виконання певних самостійних функцій; відокремлений комплекс конструктивно з'єднаних предметів однакового або різного призначення, що мають для їх обслуговування загальні пристосування, приладдя, керування та єдиний фундамент, унаслідок чого кожен предмет може виконувати свої функції, а комплекс - певну роботу тільки в складі комплексу, а не самостійно; інший актив, що відповідає визначенню основних засобів, або частина такого активу, що контролюється підприємством/установою.

Як зафіксовано Актом перевірки, позивач придбав обладнання і комплектуючи для маслоцеху та сушарок, але за наведеними визначеннями Положення, основні засоби це виключно цілісний пристрій, з усіма компонентами, а тому комплектуючи засоби для маслоцеху та сушарок, які є складовою частиною цього майна, не є основними засобами у розумінні Положення.

Програмне забезпечення, послуги охорони і підключення сервісу GPS відеоспостереження не підлягають амортизації і також не є основними засобами.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність прийняття відповідачем спірних рішень, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно із ст. 139 ч. 1 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судовим витратами у справі є судовий збір, який позивач сплатив в розмірі 42 459,95 грн., що підтверджується платіжним дорученнями № 730 від 10 квітня 2018 р. (т. 1 а. с. 4), доказів понесення інших судових витрат сторони суду не подали. З урахуванням задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в повному розмірі.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) до Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ЄДПОУ 39394277) задовольнити.

2. Податкове повідомлення-рішення № 7, прийняте Головним управлінням ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ЄДПОУ 39394277) 29 січня 2018 р., визнати протиправним і скасувати.

3. Податкове повідомлення-рішення № 7, прийняте Головним управлінням ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ЄДПОУ 39394277) 29 січня 2018 р., визнати протиправним і скасувати.

4. Вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6, прийняту Головним управлінням ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ЄДПОУ 39394277) 29 січня 2018 р., визнати протиправною і скасувати.

5. Рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, прийняте Головним управлінням ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ЄДПОУ 39394277) 29 січня 2018 р., визнати протиправним і скасувати.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) судові витрати у виді судового збору в розмірі 42 459,95 грн. (сорок дві тисячі чотириста п'ятдесят дев'ять гривень дев'яносто п'ять копійок).

7. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга може бути подана до П'ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз