Справа № 0940/1254/18
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2018 р. справа № 0940/1254/18

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Панікара І.В.,

за участю секретаря судового засідання Подольської Т.М.,

представника позивача: Бойчука В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Долинського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства до Міністерства фінансів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

19.07.2018 року Долинське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства (надалі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Міністерства фінансів України (надалі - відповідач) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання до вчинення дій.

Позовні вимоги обгрунтовані наявністю факту невиконання відповідачем вимог Постанови КМ України № 332 від 18.05.2017 року в частині не завершення процедури розрахунків, шляхом виділення коштів - субвенцій на погашення різниці в тарифах відповідно до Договорів про проведення взаєморозрахунків, передбачених Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", чим порушено права та інтереси позивача в контексті того, що зазначена бездіяльність призвела до недоотримання позивачем коштів у розмірі 1 057 351,44 гривень, та як наслідок, наявності відповідної суми боргу з ПДВ, на погашення якої повинні були бути спрямовані зазначені суми.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо неприйняття рішення про перерахування Долинському ВУВКГ субвенції на погашення різниці в тарифах відповідно до Договорів про проведення взаєморозрахунків згідно постанови КМУ за №332 від 18.05.2017 року, за № 02/332-17 від 05.07.2017 року, за № 03/332-17 від 03.08.2017 року, за № 04/332-17 від 05.09.2017 року, за № 06/332-17 від 03.11.2017 року, за № 07/332-17 від 05.12.2017 року, за № 08/332-17 від 20.12.2017 року на суму 1 057 351,44 гривень та недоведення цього рішення до відома Казначейства;

- зобов'язати Міністерство фінансів України прийняти рішення про перерахування субвенції відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків згідно постанови КМУ № 332 від 18.05.2017 року, за № 02/332-17 від 05.07.2017 року, за № 03/332-17 від 03.08.2017 року, за № 04/332-17 від 05.09.2017 року, за № 06/332-17 від 03.11.2017 року, за № 07/332-17 від 05.12.2017 року, за № 08/332-17 від 20.12.2017 року на суму 1 057 351,44 гривень та довести рішення до Казначейства.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.08.2018 року відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

В період з 03.09.2018 року по 02.11.2018 року, головуючий по справі суддя Панікар І.В. перебував у щорічній відпустці, у зв`язку з чим, 60-денний строк розгляду справи продовжено на 44 календарних дні.

Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду із відповідними письмовими доказами 12.11.2018 року (а.с. 94-168). У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами і доводами, викладеними в адміністративному позові. Просить у задоволенні позову відмовити, з огляду на відсутність порушеного права позивача та обрання ним не належного способу його захисту. Так, відповідач вказує на те, що всі бюджетні призначення у відповідності до ст. 23 Бюджетного кодексу України втрачають чинність по закінченні бюджетного періоду, внаслідок чого по закінченні 2017 року у органах Державної казначейської служби України не обліковується жодної заборгованості Державного бюджету по відшкодуванню різниці між фактичними тарифами на комунальні послуги з позивачем. Окрім того, відповідачем не визнано факту власної бездіяльності з огляду на не виконання у 2017 році запланованих надходжень до держбюджету з податку на додану вартість, що не дозволило залучити ці кошти як додаткове джерело по виплатам субвенцій.

Позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що бездіяльність відповідача у правовідносинах, з приводу яких подано позов, призвела до наявності у підприємства податкового боргу, у свою чергу, причини відсутності фінансування, на які посилався відповідач, не звільняють останнього від виконання покладених на нього обов'язків. Внаслідок чого, саме такий спосіб захисту, на думку позивача, найоптимальніше забезпечить відновлення його порушених прав.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, з підстав наведених ним у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача та третьої особи на стороні відповідача в судове засідання не з'явилися, водночас про дату, час і місце його проведення повідомленні належним чином, однак про причини неявку суд не повідомили, що у відповідності до положень статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України не є перешкодою для подальшого розгляду справи за відсутності зазначених сторін.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Так, позивач є єдиним підприємством, яке здійснює централізоване водопостачання та водовідведення в Долинському районі, працюючи в умовах дії тарифів, встановлених Долинською районною радою, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та не покриває фактичних витрат підприємства, що є передумовою створення не стабільного фінансового стану підприємства, який полягає у виникненні кредиторської заборгованості, у тому числі, перед державою - з податкових платежів.

У свою чергу, гарантією реалізації державної політики, направленої на підтримку та стабілізацію роботи позивача, є щорічне виділення, відповідно до Законів про Державний бюджет України, коштів на погашення різниці в тарифах, що передбачає право позивача на погашення існуючої заборгованості, у тому числі, з податкових платежів, коштами державного бюджету, а підзаконні нормативно-правові акти - детально регламентують його процедуру.

Вказані обставини є загальновідомими, внаслідок чого, в силу частини 3 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, не підлягають доказуванню.

Так, зокрема, Законом України Про Державний бюджет України на 2017 рік передбачалося виділення субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

Статтею 31 Закону передбачені джерела перерахування зазначеної субвенції.

Кабінетом Міністрів України, на виконання Закону та частини 2 статті 97 Бюджетного кодексу України, постановою від 18.05.2017 № 332 затверджено Порядок та умови надання у 2017 році вказаної субвенції (далі - Порядок), де визначено детальний механізм виділення коштів субвенції та проведення взаєморозрахунків.

Судом встановлено, що позивачем виконано у повному обсязі комплекс необхідних робіт з учасниками розрахунків та оформлено Договори: за № 02/332-17 від 05.07.2017 року, за № 03/332-17 від 03.08.2017 року, за № 04/332-17 від 05.09.2017 року, за № 06/332-17 від 03.11.2017 року, за № 07/332-17 від 05.12.2017 року, за № 08/332-17 від 20.12.2017 року про організацію взаєморозрахунків, згідно положень постанови КМУ від 18.05.2017 року №332 (далі - Договори) на загальну суму 1 057 351,44 гривень для погашення заборгованості підприємства з податку на додану вартість (а.с. 47-66).

Сторонами зазначених Договорів поряд із позивачем є: Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, Департамент фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Фінансове управління Долинської районної державної адміністрації.

При цьому, Фінансове управління Долинської районної державної адміністрації., відповідно до пункту 7 Договорів брало на себе зобов'язання перерахувати кошти на рахунок Підприємства для погашення різниці в тарифах на погашення заборгованості з податку на додану вартість.

Як встановлено судом, відповідно до Договору про організацію взаєморозрахунків до постанови КМУ від 18.05.2017 №332, кошти на виконання Договорів № 02/332-17 від 05.07.2017 року, за № 03/332-17 від 03.08.2017 року, за № 04/332-17 від 05.09.2017 року, за № 06/332-17 від 03.11.2017 року, за № 07/332-17 від 05.12.2017 року, за № 08/332-17 від 20.12.2017 року на рахунок Долинського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства не надійшли, що позбавило позивача розрахуватися по боргових зобов'язаннях перед державним бюджетом з податку на додану вартість на загальну суму 1 057 351,44 гривень.

З матеріалів справи вбачається, що розмір податкового боргу Підприємства з податку на додану вартість зафіксовано Довідкою про розмір заборгованості, виданої територіальним органом Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області за № 7902/10/09-19-17-01-20 від 04.12.2017 року (а.с. 67).

Відповідно до підпункту 2 пункту 9 вказаних Договорів передбачені обов'язки його учасників "не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору", а відповідно до пункту 10 Договорів "Сторони несуть відповідальність за невиконання своїх зобов'язань за договором".

Станом на час розгляду справи у суді відповідачем на вчинено дій, з приводу яких подано позов.

Спірні правовідносини виникли внаслідок невиконання відповідачем зазначених дій та, як зазначав позивач, призвели до недоотримання позивачем коштів у розмірі 1 057 351,44 гривень, при чому, вказана сума відповідає податковому боргу підприємства з ПДВ який зазначеними коштами мав бути погашений, в іншому разі, останній накопичується, що, у свою чергу, призводить, як зазначав позивач, до втрат Державного бюджету та проявляється у ініціюванні подання податковим органом відповідних позовів, якими останній, в порядку, передбаченому Податковим кодексом України, намагається вказаний борг з позивача стягнути.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

По суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 48 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України (надалі- БК України), субвенції - міжбюджетні трансферти для використання на певну мету в порядку, визначеному органом, який прийняв рішення про надання субвенції.

Статтею 97 БК України визначено трансферти, що надаються з Державного бюджету України місцевим бюджетам.

Частиною 2 зазначеної статі встановлено, що порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 23 статті 14 ЗУ "Про Державний бюджет на 2017 рік" субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (за рахунок джерел, визначених пунктами 13 та 14 статті 11 цього Закону).

Кабінетом Міністрів України, на виконання Закону та частини другої статті 97 Бюджетного кодексу України, постановою від 18.05.2017 № 332 затверджено Порядок та умови надання у 2017 році вказаної субвенції (далі - Порядок), де визначено детальний механізм виділення коштів субвенції та проведення взаєморозрахунків.

Пунктом 3 Порядку унормовано, що підставою для проведення розрахунків з погашення різниці між фактичною вартістю та тарифом є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляли, транспортували та постачали теплову енергію, надавали послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, централізованого водопостачання і водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги (далі - надавачі послуг), та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості (без урахування пені, штрафних і фінансових санкцій) на дату укладення такого договору.

Субвенція надається з державного бюджету місцевим бюджетам для погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування (далі - різниця між фактичною вартістю та тарифом), за рахунок джерел, зазначених у статті 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", та джерел наповнення спеціального фонду державного бюджету, визначених пунктами 13 і 14 статті 11 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", згідно з розподілом, наведеним у додатку 1. Головним розпорядником субвенції та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінрегіон ( пункт 1 Порядку)

Відповідно до пункту 7, 8, 9 Порядку, місцеві фінансові органи на підставі отриманих відповідно до пункту 6 цих Порядку та умов документів формують узагальнені реєстри договорів, які надсилаються разом з копіями договорів про організацію взаєморозрахунків щомісяця до 5 і 20 числа структурним підрозділам з питань фінансів обласних, Київської міської держадміністрацій для їх узагальнення та подання щомісяця до 7 і 22 числа Мінрегіону зведеного реєстру таких договорів разом з їх копіями, а Казначейству і його територіальним органам, в яких відкриті рахунки учасників розрахунків, - договорів про організацію взаєморозрахунків.

Казначейство перевіряє договори про організацію взаєморозрахунків та подає щомісяця до 9 і 24 числа Мінфіну та Мінрегіону інформацію про зобов'язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції, в розрізі надавачів послуг.

Мінрегіон узагальнює подані відповідно до пункту 7 цих Порядку та умов документи, формує узагальнений реєстр договорів про організацію взаєморозрахунків та подає його щомісяця до 10 і 25 числа Мінфіну.

Мінфін на підставі поданої Казначейством інформації та поданого Мінрегіоном узагальненого реєстру договорів про організацію взаєморозрахунків приймає рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом, яке доводиться до відома Казначейства.

Казначейство перераховує субвенцію відповідно до Порядку перерахування міжбюджетних трансфертів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2010 р. № 1132 і Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого Мінфіном.

Розрахунки з погашення заборгованості за рахунок джерел, визначених пунктами 13 і 14 статті 11 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", проводяться шляхом залучення коштів з єдиного казначейського рахунка.

Розглядаючи вказану справу, суд зазначає, що розглядом справи доведено та матеріалами справи підтверджено факт виконання позивачем та всіма суб'єктами, окрім Міністерства фінансів, необхідних умов, направлених на отримання позивачем субвенції на погашення різниці в тарифах відповідно до Договорів про проведення взаєморозрахунків до постанови КМУ від 18.05.2017 року, за № 02/332-17 від 05.07.2017 року, за № 03/332-17 від 03.08.2017 року, за № 04/332-17 від 05.09.2017 року, за № 06/332-17 від 03.11.2017 року, за № 07/332-17 від 05.12.2017 року, за № 08/332-17 від 20.12.2017 року.

У свою чергу відповідачем , в порушення пункту 8 Порядку, не було прийнято рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до названих Договорів про проведення взаєморозрахунків до постанови КМУ від 18.05.2017 №332 та не доведено їх до Казначейства, хоча, названою нормою саме на Мінфін покладено обов'язки на підставі поданої Казначейством інформації про зобов'язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції, та поданого Мінрегіоном узагальненого реєстру договорів про організацію взаєморозрахунків, прийняти рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом, та довести його до відома Казначейства.

Тобто, Мінфін постановою КМУ від 18.05.2017 №332 визначений відповідальним державним органом, який повинен був завершити процедури проведення розрахунків шляхом виділення коштів, передбачених Законом України "Про Державний бюджет на 2017 рік", проте, внаслідок невчинення останнім зазначених дій виникли обставини, які позбавили позивача своєчасно розрахуватися з бюджетом в установленому Урядом порядку, що, в умовах дії Договорів про проведення взаєморозрахунків (пункт 9) призвело до збільшення відповідних податкових боргових зобов'язань останнього.

Посилання відповідача на відсутність порушеного права позивача суд відхиляє, розглядом справи доведено протилежне.

Посилання відповідача, викладені в листі від 08.11.2017 року про неможливість вчинити дії з залучення грошових зобов'язань з ПДВ 2017 року, як додаткового джерела субвенції на відшкодування різниці між фактичними витратами позивача та тарифами на комунальні послуги і, відповідно, забезпечити розрахунки за договорами, які укладені в рахунок зазначеного джерела у зв'язку з невиконанням у минулому році запланованих надходжень з ПДВ суд відхиляє з огляду на наступне.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію прав та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів, як підставу для невиконання покладеного на них обов'язку (справи "Кечко проти України", "Лісовол проти України", "Південь проти України").

Суд зауважує, що бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Судом встановлено факт бездіяльності відповідача, що полягав у невиконанні свого визначеного нормативно-правовими актами обов'язку прийняти рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до Договорів про проведення взаєморозрахунків до постанови КМУ від 18.05.2017 року, за № 02/332-17 від 05.07.2017 року, за № 03/332-17 від 03.08.2017 року, за № 04/332-17 від 05.09.2017 року, за № 06/332-17 від 03.11.2017 року, за № 07/332-17 від 05.12.2017 року, за № 08/332-17 від 20.12.2017 року та довести рішення до Казначейства.

За таких обставин, суд вважає позовну вимогу про визнання протиправною відповідної бездіяльності відповідача такою, що підлягає до задоволення.

Щодо решти позовних вимог у заявленому вигляді, як способі відновлення порушеного права позивача, суд зауважує наступне.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (Постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" ( Chuykina v. Ukraine) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Таким чином, суд задовольняє також позовну вимогу про зобов'язання Міністерство фінансів України прийняти рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до Договорів про проведення взаєморозрахунків до постанови КМУ від 18.05.2017 року, за № 02/332-17 від 05.07.2017 року, за № 03/332-17 від 03.08.2017 року, за № 04/332-17 від 05.09.2017 року, за № 06/332-17 від 03.11.2017 року, за № 07/332-17 від 05.12.2017 року, за № 08/332-17 від 20.12.2017 року та довести рішення до Казначейства, оскільки вказане є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За приписами частини 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду з позовною заявою сплачено судовий збір у розмірі 1762 гривні, який в силу положень статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України є складовою судових витрат. Таким чином, в користь позивача з бюджетних асигнувань відповідача, як суб`єкта владних повноважень, слід стягнути сплачену суму судового збору 1762 гривні.

Керуючись статтями 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Долинського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства - задоволити у повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо неприйняття рішення про перерахування комунальному Долинському ВУВКГ субвенції на погашення різниці в тарифах відповідно до Договорів про проведення взаєморозрахунків за №332 від 27.06.2017 року, за № 02/332-17 від 05.07.2017 року, за № 03/332-17 від 03.08.2017 року, за № 04/332-17 від 05.09.2017 року, за № 06/332-17 від 03.11.2017 року, за № 07/332-17 від 05.12.2017 року, за № 08/332-17 від 20.12.2017 року на суму 1 057 351,44 гривні - згідно постанови КМУ від 18.05.2017 року.

Зобов'язати Міністерство фінансів України прийняти рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до Договорів про проведення взаєморозрахунків за №332 від 27.06.2017 року, за № 02/332-17 від 05.07.2017 року, за № 03/332-17 від 03.08.2017 року, за № 04/332-17 від 05.09.2017 року, за № 06/332-17 від 03.11.2017 року, за № 07/332-17 від 05.12.2017 року, за № 08/332-17 від 20.12.2017 року на суму 1 057 351,44 гривні - згідно постанови КМУ від 18.05.2017 року.

Стягнути з Міністерства фінансів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського 12/2, ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь Долинського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства (77500, Івано-Франківська область, м. Долина, вул. Б. Хмельницького 57, ) у розмірі 1762,00 гривні ( одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні 00 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Панікар І.В.

Рішення складене в повному обсязі 30 листопада 2018 р., в зв'язку з перебуванням головуючого судді у відрядженні з 25.11.2018 року по 29.11.2018 року включно.