Справа № 815/2507/18
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/2507/18

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача - Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Мельцер ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року по справі за позовом Мельцер ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Мельцер ОСОБА_2, звернулася з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, в якому просила поновити строк звернення до адміністративного суду, починаючи з 07 жовтня 2009 року; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо поновлення виплати пенсії за віком та зобов'язати відповідача відновити виплату пенсії за віком, шляхом призначення пенсії заново, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням змін в пенсійному законодавстві, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, в розмірі не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, із застосуванням всіх підвищень, надбавок і доплат, передбачених пенсійним законодавством України, на момент поновлення виплати пенсії, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі та додатково поданих документів про стаж та заробітну плату, з проведенням перерахунку, індексації пенсії, виплатою компенсації втрати частини доходів, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з 07 жовтня 2009 року. Також у позовній заяві позивач просила відповідно до п.1 ч.2 ст.371 КАС України допустити негайне виконання рішення суду в повному обсязі заявлених позовних вимог, шляхом стягнення всієї суми боргу, починаючи з 07 жовтня 2009 року по день фактичної виплати; крім того, просила відповідно до ч.1 ст.372 КАС України покласти на начальника ЦОУПФ України в м. Одесі обов'язок щодо забезпечення виконання рішення та зобов'язати начальника ЦОУПФ України в м. Одесі, відповідно до ч.6 ст. 245, ст. 382 КАС України в 14-ти денний строк надати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання.

В обґрунтування позову зазначено що позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року позов Мельцер ОСОБА_2 - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо не поновлення Мельцер ОСОБА_2 виплати пенсії за віком з 02.04.2018 року.

Зобов'язано Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі поновити Мельцер ОСОБА_2 виплату пенсії за віком шляхом призначення пенсії заново відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з 02.04.2018 року.

Позов в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі та зобов'язання вчинити дії за період з 07 жовтня 2009 року по 02 квітня 2018 року - залишено без розгляду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі, Мельцер ОСОБА_2, зазначає що судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовані обставини справи, у зв'язку з чим рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги щодо залишених без розгляду позовних вимог, апелянт зазначає, що право на поновлення та виплату пенсії виникло з дати прийняття Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, відповідно до якого п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном було визнано таким, що не відповідає Конституції України, а тому таке право має бути відновлено саме з 07 жовтня 2009 року.

Крім того, апелянт не згоден з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у проведенні індексації та компенсації втрати частини доходів, та посилаючись на похилий вік, незадовільний стан здоров'я внаслідок наявності тяжких хвороб у позивача, просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року - скасувати та постановити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає про безпідставність позовних вимог та посилаючись на норми ст. 3 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, вказує що право на забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням мають лише застраховані громадяни України, які проживають в Україні. У зв'язку з викладеним, просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року - скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог Мельцер ОСОБА_2 в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, Мельцер ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Приморської РА Одеської міської ради від 12.12.2008 року отримувала пенсію за віком з 28.09.1990 року, виплата якої була припинена з 24.08.1992 року, у зв'язку з виїздом на постійне проживання до Ізраїлю (а.с.39), та перебуває на консульському обліку в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль.

02 квітня 2018 року позивач через свого представника звернулася до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі з заявою, в якій просила прийняти рішення про поновлення пенсії за віком, як дитині війни, шляхом її призначення знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" на підставі документів, які знаходяться у пенсійній справі та додатково наданих документів про стаж та заробітну плату, з проведенням перерахунку, індексації пенсії з виплатою компенсації втрати частини доходів, на визначений заявником банківський рахунок, починаючи з 07.10.2009р. (а.с.41-42).

Також судом першої інстанції встановлено, що до заяви позивачем було надано копії наступних документів: копію свідоцтва про народження, копію свідоцтва про укладення шлюбу від 24.09.1961р.; свідоцтва про зміну прізвища з нотаріально засвідченим перекладом; довідку про реєстраційний номер облікової картки платника податків; трудову книжку, довідку Єдиного державного реєстру, копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон, довідку ДМС про місце проживання в Україні та документування закордонним паспортом, довідку про місце проживання заявника до виїзду за кордон; лист УПСЗН Приморського району м. Одеси від 12.12.2008р.; заяву про перерахунок та поновлення пенсії; копію свідоцтва про народження дочки; диплом про закінчення Одеського інженерно-будівельного інституту; довідки про заробітну плату за період з 1985 по 1990 р.р.; довідку про перетворення/перейменування підприємства; нотаріально посвідчену довіреність щодо представництва інтересів (а.с. 23-46).

13 квітня 2018 року відповідач повідомив представника позивача про відмову у призначенні пенсії, зазначивши, що відповідно до постанов Кабінету Міністрів України №1828 від 13.12.2000р. та № 497 від 11.04.2002р., функції призначення та виплати пенсій покладено на органи Пенсійного фонду України, в зв'язку з чим органам ПФУ від органів праці та соціального захисту населення передано діючі та архівні пенсійні справи, закриті протягом трьох останніх років, а пенсійні справи за попередні роки залишились на зберіганні в органах праці та соціального захисту населення. відповідач акцентує увагу на тому, що позивач не перебувала на обліку в управлінні та не отримувала пенсію, що унеможливлює задоволення вимог позивача про поновлення пенсії.(а.с. 48-50)

Вважаючи, що її право на отримання пенсії порушено, позивач звернулася до суду першої інстанції з даним позовом.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів виходить із наступного.

Оскільки апелянтом рішення суду першої інстанції було оскаржено лише в частині заявлених вимог, тому відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення

Отже, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордоном.

За таких обставин, з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону, на підставі яких позивачу було припинено виплату пенсії, у позивача виникло право на відновлення виплати пенсії за віком.

Разом з цим, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено про те, що наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії позивачу не позбавляє особу необхідності вживати заходів щодо захисту свого права якщо воно порушується. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та не відновлення йому виплати пенсії, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Ані адміністративний позов, ані матеріали справи не містять відомостей щодо існування об'єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009.

Колегія суддів зазначає, що поважними причинами пропуску строку можуть бути визнані лише ті обставини, які були об'єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення позивача до органів Пенсійного фонду починаючи з 2009 року із заявою про поновлення виплати пенсії.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, а також елементом правової визначеності. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням процесуальними правами, сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення без розгляду частини позовних вимог позивача, заявлених поза межами шестимісячного строку. Висновки суду першої інстанції узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків та ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм.

Також безпідставними є доводи апелянта із посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 646/6250/17, оскільки позовні вимоги, за результатами розгляду яких винесено відповідний висновок суду не є тотожними позовним вимогам у даній справі.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо безпідставної відмови у задоволенні вимог позивача в частині зобов'язання відповідача нарахувати компенсацію втрати частини доходів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

У порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права. Суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє, а на даний час права позивача в цій частині не порушені, оскільки з моменту припинення виплати пенсії, пенсія не тільки не виплачувалась, але і не нараховувалась, тому вказані вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, визначення розміру пенсії не входить до компетенції суду, а проводиться пенсійними органами згідно чинних нормативно-правових актів та з урахуванням матеріалів пенсійної справи.

Що стосується проведення індексації пенсії, то відповідно до статті 2 Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії. Враховуючи, що позивачу припинено виплату пенсії у 1992 році, із цього часу позивач пенсії не отримувала, а індексації підлягають тільки одержані доходи, тому ці вимоги також обґрунтовано були залишені судом першої інстанції без задоволення.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Мельцер ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року по справі за позовом Мельцер ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29.11.2018 року.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.