Справа № 0840/3175/18
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

27 листопада 2018 року м. Дніпросправа № 0840/3175/18
Суддя І інстанції - Лазаренко М.С.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Мельника В.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна судова адміністрація України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Господарського суду Запорізької області щодо нарахування та виплатити ОСОБА_1 надбавки за вислугу років за періоди з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року (включно) та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року (включно) лише у відсотках від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас;

- зобов'язати Господарський суд Запорізької області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату у вигляді надбавки за вислугу років за періоди з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року (включно) та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року (включно) відповідно до статті 44 Закону України від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ «Про статус суддів» (чинного на час виникнення спірних правовідносин):

- починаючи з 01 січня 2007 року - у розмірі 20%, а з 19 червня 2007 року - у розмірі 25% від загальної суми щомісячного заробітку (посадовий оклад + премія щомісячна (премія суддів) + премія до свят), з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас в розмірі 300,00 грн;

- починаючи з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року (включно) у розмірі 25% від загальної суми щомісячного заробітку (посадовий оклад + надбавка за виконання особливо важливої роботи + премія щомісячна (премія суддів) + премія до свят), з урахуванням до 05 червня 2008 року доплати за кваліфікаційний клас у розмірі 300,00 грн., а з 06 червня 2008 року - у розмірі 325,00 грн.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року позовну заяву повернуто позивачу.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, згідно з якою просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги її заявник посилається на те, що звернення до суду з вимогами про зобов'язання виплатити заробітну плату не обмежуються будь-яким строком та за подачу такого позову особа від сплати судового збору звільняється.

У запереченнях на відзив, позивач посилаючись на те, що наведені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу доводи та мотиви не мають юридичної сили і підлягають відхиленню.

Натомість письмовий відзив від відповідача до суду не надходив.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач підтримав вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, інші сторони до суду не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, підставою для повернення позовної заяви позивачу стало те, що позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку було залишено без руху.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано позивачу у строк 10 днів від дня одержання ухвали надати до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних підстав пропуску строку звернення до суду та надати оригінал платіжного документа на підтвердження сплати судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення є виключно наявність поважних причин, якими визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В той же час, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно п.п.2.1, 2.2, 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

У відповідності до п.2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Згідно з резолютивною частиною Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З вищенаведених позицій, викладених в рішеннях Конституційного Суду України, вбачається, що Конституційний Суд України при тлумаченні ст.233 КЗпП України виходить з того, що право особи на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку звернення до суду.

Отже, застосування встановлених ст.122 КАС України строків у спорах про стягнення на користь позивача належних йому при звільненні виплат, зокрема, недоотриманої частини одноразової грошової допомоги при звільненні, у разі порушення законодавства про оплату праці і, відповідно, обмеження права на звернення до суду встановленим строком призведе до порушення ч.2 ст.233 КЗпП України, якою встановлено відсутність обмеження строком для звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці.

Таким чином, вимоги щодо стягнення заробітної плати, в тому числі зобов'язання перерахувати та виплатити недоплачену заробітну плату у вигляді надбавки за вислугу років, доплати за ранг та премії, не обмежуються процесуальними строками.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Тобто, виходячи з викладених обставин, позивач звертаючись з вимогами про перерахунок та виплату недоплачену заробітну плату звільнений від сплати судового збору.

Положенням ч. 5 ст. 5 КАС України, яка гарантує право на судовий захист, передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод у статті 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з її положеннями, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як визначено у статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, колегія суддів приходить до висновку, що повернення позовної заяви унеможливило доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Таким чином, суд першої інстанції залишаючи без руху та повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 дійшов хибного висновку щодо пропуску позивачем строку для звернення до суду із адміністративним позовом та необхідністю сплати судового збору.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 320, 321, 325 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та окремому оскарженню не підлягає.

В повному обсязі постанова складена 28 листопада 2018 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник