Справа № 806/20/18
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/20/18 Головуючий у 1-й інстанції: Романченко Євген Юрійович

Суддя-доповідач: Іваненко Т.В.

29 листопада 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Іваненко Т.В.

суддів: Шидловського В.Б. Кузьменко Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 червня 2018 року (місце ухвалення рішення - м. Житомир, повний текст складено 25.06.2018) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання допущення дискримінації, стягнення упущеної вигоди 17736,40 та моральної шкоди 60000, 00 грн,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, у якому просила:

- визнати, що при вирішенні питання щодо визнання права на перерахунок пенсії державного службовця в зв'язку з підвищенням суддівської винагороди з 01.05.2016 у відповідності до вимог ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ст.8 Закону України від 25.12.2015 року № 928-УІІІ "Про Державний бюджет України на 2016 рік" Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в період з 08.06.2016 по березень 2017 року допустило дискримінацію по відношенню до неї;

- стягнути з Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на її користь 17 736 грн. 40 коп. на відшкодування збитків у формі упущеної вигоди за період з 08.06.2016 по 26.12.2017 та 60000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначала, що в період з 08 червня 2016 року по березень 2017 року відповідачем вчинено дискримінацію по відношенню до неї, внаслідок скасування, ухваленої на її користь постанови Богунського районного суду м.Житомира від 20.07.2016, та ухилення від сплати судового збору при подачі апеляційної скарги на постанову Богунського районного суду м. Житомира від 15.11.2016, ухваленої на користь ОСОБА_3, чим створено умови для здійснення перерахунку пенсії державного службовця іншій особі за аналогічних підстав, яка також раніше перебувала на посаді судді Апеляційного суду Житомирської області.

Позивач стверджувала, що відповідачем встановлено несправедливі відмінності: до неї ставились менш справедливо, ніж до інших пенсіонерів через чинники не пов'язані з її достоїнствами, здібностями чи потенціалом, а ОСОБА_3 надали необґрунтовані переваги і привілеї: не сплатили судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, що створило можливість для вступу рішення в законну силу та для здійснення перерахунку її пенсії державного службовця в зв'язку з підвищенням заробітної плати суддів з 01.05.2016. Вважає, що до неї допущена дискримінація за ознаками самоідентифікації та індивідуальності. Наслідком дискримінації стало позбавлення її права на перерахунок пенсії, що спричинило збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 17736,40 грн, і завдання їй моральної шкоди в розмірі 60000 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач звернулась до з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що мав місце факт дискримінації внаслідок негативного ставлення зі сторони Житомирського об'єднаного управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області за значущими ознаками, що суперечать суспільній необхідності. Дискримінація призвела до порушення принципу правової рівності.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 19.03.2010 перебуває на обліку в Житомирському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ в розмірі 86% від заробітку.

25 травня 2016 року позивач звернулася до Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про перерахунок її пенсії на підставі ст.37-1 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII, з послідуючими змінами, та виплату пенсії без обмеження максимальним розміром, встановленим Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", подавши довідку про заробітну плату встановленого зразка від 17.05.2016 № 3-307/500/16, видану Апеляційним судом Житомирської області.

Листом від 31 травня 2016 року № 120/К-8 відповідач відмовив їй у задоволенні заяви.

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернулася до Богунського районного суду м. Житомира з відповідним позовом.

Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 20.07.2016 в справі № 295/9190/16-а адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправною відмову Житомирського об'єднаного управління пенсійного фонду України в Житомирській області у перерахунку її пенсії у зв'язку із збільшенням заробітної плати (суддівської винагороди) працюючого на відповідній посаді судді та зобов'язано відповідача здійснити перерахунок та виплачувати ОСОБА_2 пенсію, призначену на умовах ст. 37 Закону України "Про державну службу", з урахуванням складових заробітної плати згідно довідки Апеляційного суду Житомирської області від 17.05.2016 № 3-307/500/16, в розмірі 86% суми заробітної плати без обмеження розміру пенсії максимальним розміром, починаючи з 08.06.2016.

20 грудня 2016 року Житомирський апеляційний адміністративний суд, розглянувши апеляційну скаргу Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на постанову Богунського районного суду м. Житомира від "20" липня 2016 р. у справі № 295/9190/16-а, прийняв постанову, якою апеляційну скаргу задовольнив, постанову Богунського районного суду м. Житомира від "20" липня 2016 р. скасував, прийняв нову постанову, якою відмовив ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 січня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою позивача на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року.

Позивач вважає, що оскарживши постанову Богунського районного суду м.Житомира в справі № 295/9190/16-а та сплативши судовий збір за подачу апеляційної скарги, відповідач вчинив дискримінацію по відношенню до неї, так як під час подачі апеляційної скарги на постанову Богунського районного суду м. Житомира в справі № 295/13162/16-а за позовом ОСОБА_3 до Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, судовий збір сплачено не було, а постанова суду першої інстанції набрала чинності.

Також судом з'ясовано, що, постановою Богунського районного суду м. Житомира від 15.11.2016 в справі № 295/13162/16-а задоволено частково позов ОСОБА_3, зобов'язано Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити перерахунок та виплачувати їй пенсію державного службовця, призначену на умовах ст. 37 Закону України "Про державну службу", в розмірі 90 % від заробітної плати працюючого на відповідній посаді, з урахуванням складових заробітної плати згідно довідки Апеляційного суду Житомирської області №3-311/526/16 від 26.05.2016 без обмеження розміру пенсії максимальним розміром, починаючи із 01.07.2016.

Не погоджуючись з ухваленою постановою, Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати постанову суду першої інстанції.

Ухвалою судді Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2016 р. у справі № 295/13162/16-а в задоволенні клопотання Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про звільнення від сплати судового збору відмовлено, апеляційну скаргу Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишено без руху.

Оскільки станом на 26.12.2016 управлінням не виконані вимоги ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2016 про залишення апеляційної скарги без руху (не подано документ, що підтверджує сплату судового збору), Житомирським апеляційним адміністративним судом постановлено в справі № 295/13162/16-а ухвалу, якою відмовлено Житомирському об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України в Житомирській області в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та повернуто апеляційну скаргу на постанову Богунського районного суду м. Житомира від "15" листопада 2016 р. у вказаній справі особі, яка її подала.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Житомирського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 грудня 2016 року в справі № 295/13162/16-а відмовлено ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 січня 2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що здійсненні відповідачем дії, на виконання судового рішення в справі № 295/13162/16, яке набрало законної сили, та сплата відповідачем під час подання до суду апеляційної інстанції судового збору в справі № 295/9190/16-а є правомірними, ґрунтуються на положеннях законодавства України, а тому не є спрямованими на дискримінацію особи за ознаками самоідентифікації та індивідуальності (правовою активність позивача), переслідують легітимні та конкретно визначені цілі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно положень ст. 3 Основного Закону людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» №5207- VI від 06.09.2012 року визначено, що дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивну обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно ст. 2 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; повагу до гідності кожної людини; забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено, що особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися із скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом.

Разом з тим, як вбачається дефініції поняття дискримінація, остання має місце лише тоді коли порушення прав відбувається з причини певної ознаки особи. Таке тлумачення у повній мірі відповідає положенням ч.2 ст. 24 Конституції України і ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, а також практиці європейського суду з прав людини у справах про дискримінацію.

Більше того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в України», не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:

«1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

У рішення Європейського суду з прав людини своєму від 07.11.2013 року (Справа «Пічкур проти України») Європейський суд з прав людини встановив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Таким чином, як Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні», так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

Колегія суддів зазначає, що із змісту протоколу засідання робочої групи з питань визначення доцільності оскаржень рішень суду та з метою забезпечення оптимального використання коштів, які в межах кошторисних призначень поточного року можуть бути спрямовані на сплату судового збору Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 23.12.2016 №151 видно, що відповідачем було зазначено про доцільність сплати судового збору за подання апеляційної скарги на постанову Богунського районного суду м. Житомира від 15.11.2016 у справі № 295/13162/16-а, втім, у зв'язку із відсутністю виділення коштів на сплату судового збору станом на дату проведення засідання робочої групи, вирішено повторно звернутися до суду з клопотанням про звільнення від сплати судового збору (а.с. 182).

Про відсутність у відповідач постійних фінансових надходжень для сплати судового збору в необхідних розмірах свідчать надані відповідачем документи (а.с. 183-211).

Колегія суддів вважає, що позивачем необґрунтовано факту наявності щодо неї дискримінації, а саме щодо наявності в неї певної ознаки, у тому значенні, яке використовується у Законі України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Тобто, має місце припущення позивача про обмеження її прав, яке не можна пов'язуватись з дискримінацією, відтак посилання позивача на положення Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" не можна визнати обґрунтованими.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області внаслідок прийняття Богунським районним судом м.Житомира постанов про часткове задоволення позовів у подібних справах на користь різних позивачів, а саме 20.07.2016 на користь ОСОБА_2 (справа № 295/9190/16-а) та 15.11.2016 - ОСОБА_3 (справа 295/13162/16-а), діяло в один спосіб, передбачений процесуальним законодавством, і подало апеляційні скарги на судові рішення до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь позивача 17736,40 грн на відшкодування збитків у формі упущеної вигоди за період з 08.06.2016 по 26.12.2017 та 60000 грн. відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 56 Конституції України - кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною другою цієї статті передбачено, що моральна шкода полягає:

у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Положеннями статей 22, 1192 Цивільного кодексу України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода), а розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Майнова шкода, яку завдано особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ст. 1166 Цивільного кодексу України).

Для відшкодування шкоди обов'язкова наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14 та постанові 24 квітня 2018 року в справі № 459/1629/15-а.

ОСОБА_2 не надано обґрунтованих пояснень щодо необхідності стягнення на її користь 17 736,40 грн збитків у формі упущеної вигоди за період з 08.06.2016 по 26.12.2017 року та 60000 грн відшкодування моральної шкоди.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 72 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" кошти Пенсійного фонду України не включаються до складу Державного бюджету, використовуються виключно за призначенням і вилученню не підлягають.

Крім того, законодавством про пенсійне забезпечення відшкодування моральної шкоди не передбачено. Моральна шкода з пенсійного органу може бути стягнута лише у разі, якщо це передбачено спеціальними законами. Таку ж правову позицію висловив Вищий адміністративний суд України у справі № К-33851/06 (постанова від 05.02.2009).

Таким чином, доводи позивача про стягнути з Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області збитків у формі упущеної вигоди за період з 08.06.2016 по 26.12.2017 та 60000 грн. на відшкодування моральної шкоди є необгрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.1 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 червня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 30 листопада 2018 року.

Головуючий Іваненко Т.В.

Судді Шидловський В.Б. Кузьменко Л.В.