Справа № 826/18663/16
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 листопада 2018 року № 826/18663/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Шевченко Н.М.,

суддів - Аверкової В.В., Бояринцевої М.А.,

за участі секретаря судового засідання - Поліщук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянки Узбекистану ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

за участі учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_4,

представника відповідачів - Молодницької І.П.

У С Т А Н О В И В :

Громадянка Узбекистану ОСОБА_2 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_2) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, Державної міграційної служби України, у якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 431 від 10.08.2016 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянки Узбекистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 59-16 від 14.11.2016 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Узбекистану ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2016 відкрито провадження в адміністративній справі.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.06.2018 № 1019 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» справу № 826/18663/16 передано на повторний автоматичний розподіл між суддями.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2018 дану справу передано для розгляду судді Окружного адміністративного суду м. Києва Шевченко Н.М.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачем зазначено про безпідставність висновків відповідача-1 в оскаржуваному рішенні, адже законні підстави відмови у наданні статусу біженця відсутні. Також, наголошено на тому, що неправомірні дії відповідачів призведуть до виникнення у позивача обов'язку повернутись до країни походження, стосовно якої в позивача наявні побоювання про подальше переслідування її та членів родини.

Представник відповідачів щодо задоволення позову заперечила з підстав, викладених у письмових запереченнях (поданих до 15.12.2017), просила відмовити у задоволенні позову, зазначивши про наявність суперечностей у поясненнях позивача під час проведених співбесід стосовно обставин її виїзду з країни походження. Також, звернено увагу на те, що інформація про можливість переслідування позивача та членів її родини обґрунтована виключно припущеннями, проте відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що підтверджують передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» обставини, позивачем не надано, що свідчить про невмотивованість та безпідставність позовних вимог.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є громадянкою Республіки Узбекистан, має 5 дітей, за віросповіданням - мусульманка (суніт).

Відповідно до наданої позивачем інформації, країну громадянської належності залишила з чотирьма малолітніми дітьми у 2015 році та легально літаком з Узбекистану потрапила в Російську Федерацію у м. Санкт-Петербург, де мешкала там з чоловіком - ОСОБА_7 до червня 2016 року. Також позивач повідомила, що в Узбекистані у неї залишився старший син - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно матеріалів справи № 2016KYIV0066 позивач, 27.05.2016 через Брянський митний пост Російської Федерації перетнула державний кордон України та, перебуваючи на паспортному контролі, була затримана через несплату адміністративного штрафу, оформленого опікунською радою м. Санкт-Петербург, а після перевірки документів позивача затримано співробітниками митного органу Російської Федерації та окремо від родини доставлено до м. Шостка в Україну.

Позивач зазначає, що 27.05.2016 автомобільним/залізничним сполученням потрапила до м. Києва. З відповідною заявою до територіального органу Державної міграційної служби України звернулась вперше, до міграційних служб інших країн не зверталась.

На момент її звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України перебувала легально.

У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.07.2016, поданої до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві та у ході проведення співбесіди від 04.08.2016 позивач зазначила, що 09.03.2015 разом з чотирьма малолітніми дітьми виїхала з Республіки Узбекистан легально та літаком потрапила до м. Санкт- Петербург.

Також, у заяві від 21.07.2016 ОСОБА_2 наголосила, що причиною побоювання повернення до країни походження являється переслідування владою Узбекистану мусульманського віросповідання та тиск з боку дільничного інспектора на її чоловіка Хужаєва Ж.М., який з 2001 року по 2003 pік був ув'язнений через приналежність з 1999 року до незареєстрованої на території Узбекистану партії «Хізб ут-Тахрір».

Під час співбесіди 04.08.2016 позивач повідомила, що проблеми з владою Узбекистану розпочались у 2000 році, однак після виходу на волю її чоловіка влада Узбекистану не притягувала членів сім'ї до відповідальності та не звинувачувала через приналежність до громадської, політичної чи релігійної діяльності.

Крім того, за інформацією, наданою позивачем, під час перебування її чоловіка у в'язниці, вона приймала участь у масовому зібранні біля міської адміністрації з приводу визволення засуджених чоловіків владою Узбекистану та заборону носити мусульманським жінкам релігійні платки, за що на неї було накладено штраф.

Перебуваючи на території Російської Федерації, сім'я позивача знаходилась у скрутному матеріальному становищі, у зв'язку з чим, родина не мала змоги надавати дітям належну освіту.

Крім того, за час перебування на території Російської Федерації її родині нічого не загрожувало, їх не переслідували через релігійну приналежність, чоловік не мав відносин з жодними організаціями, проте останнім було прийнято рішення про виїзд до України.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві № 431 від 10.08.2016 відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту громадянці Узбекистану ОСОБА_2 (а. с. 91)

Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві направлено позивачу повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 176 від 10.08.2016. (а. с. 9)

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 431 від 10.08.2016 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянки Узбекистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а. с. 91)

За результатами розгляду звернення позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.11.2016, яким Державній міграційній службі України рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача.

Рішенням Державної міграційної служби України № 59-16 від 14.11.2016 відхилено скаргу позивача на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а. с. 96)

Позивач, вважаючи дії та рішення відповідачів щодо відмови у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправними та такими, що не відповідають законодавству України, нормам та стандартам міжнародного права, звернулась до суду за захистом своїх прав.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі по тексту також - Закон № 3671-VI), біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

При цьому, згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями ст. 6 Закону № 3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Також ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч. ч. 11, 12 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідачів про відсутність стосовно заявника умов, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Судом установлено, що позивач при зверненні до відповідача-1 із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказала, що зазнає переслідувань у країні постійного проживання через релігійні та політичні погляди, зокрема, зазначила, що її чоловік має відношення до релігійно-політичної партії «Хізб ут-Тахрір».

У заяві-анкеті позивач повідомила, що залишила Узбекистан у 2015 році та легально прибула до Російської Федерації з дітьми, де постійно перебувала з родиною до червня 2016 року.

Судом установлено та не заперечується сторонами, що позивач до компетентних органів Російської Федерації для надання статусу біженця не зверталась.

Варто звернути увагу на положення п. 6 ч. 1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» статус біженця, або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набуття статус біженця перебувала в третій безпечній країні».

У свою чергу, третя безпечна країна - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту. (ч. 22 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»)

Таким чином, вищевказане дає підстави зробити висновок, що громадянка Узбекистану ОСОБА_2 не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки остання, перебуваючи на території третьої безпечної країни, не зверталась за захистом, де її життю та безпеці нічого не загрожувало, переїхавши до Україні лише для покращення (зміни) економічного чи соціального становища.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.10.2018 у справі № 826/16199/16 (провадження № К/9901/24471/18).

Колегія суддів наголошує на тому, що жодних доказів на підтвердження загрози життю, безпеці, свободі ні під час звернення до територіального органу міграційної служби, ні під час розгляду даної справи судом, позивачем не надано, з огляду на що, у розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивач не є біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Натомість, інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на її особистих твердженнях і не має жодного документального підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевказаного та з урахуванням приписів ст. 6 Закону № 3671-VI, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачі правомірно відмовили позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки чітко встановлено умови, за яких такий статус не надається, з огляду на що, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 72 - 78, 90, 241, 244, 246, 250, 255, 293, 295 - 297 КАС України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову Громадянки Узбекистану ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Головуючий суддя Н.М. Шевченко

Судді В.В. Аверкова

М.А. Бояринцева

Повний текст складено 04.12.2018.