Справа № 826/14932/17
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Губської О.А.,

Степанюка А.Г.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: ОСОБА_3,

від відповідача: Карманський І.Б.,

від третьої особи: Карманський І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправними та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про: визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 376-17 від 26 вересня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач - громадянин Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_4, оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна міграційна служба України, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість вимог апеляційної скарги, просить відмовити у її задоволенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_4, громадянин Сомалі, ІНФОРМАЦІЯ_1, сомалієць за національністю, мусульманин-суніт за віросповіданням, 15 березня 2017 року покинув країну походження і постійного проживання, транзитом перебував у Ефіопії з 19 по 29 березня 2017 року, Росії з 30 березня 2017 року по 07 квітня 2017 року, 08 квітня 2017 року перетнув кордної України машиною та пішки, нелегально.

11 квітня 2017 року заявник особисто звернувся до співробітників УДМС України в Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і того ж дня заява була прийнята до розгляду.

В обґрунтування заяви в ній містяться посилання на військові дії між сомалійськими військами та терористичним угрупуванням Аль-Шабааб.

На підставі висновку від 03 травня 2017 року Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області прийнято наказ № 31 від 03 травня 2017 року «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сомалі ОСОБА_4», згідно якого щодо заявника розпочато відповідну процедуру.

Під час вказаної процедури з заявником проведено співбесіду (протокол від 20 квітня 2017 року), робилися запити щодо підтвердження особи заявника, отримання інформації щодо заявника, інформації щодо ситуації у країні походження, тощо. На уточнюючі співбесіди позивач не з'явився.

На підставі висновку від 01 серпня 2017 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сомалі ОСОБА_4, яким встановлено відсутність підстав для надання заявнику статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 26 вересня 2017 року № 376-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про яке заявнику скеровано повідомлення від 02 жовтня 2017 року № 24.

Вказане рішення прийняте, зокрема, з таких підстав: відсутність у заявника будь-яких документів на підтвердження особи; відсутність вагомих доказів чи документального підтвердження зустрічей з представниками Аль-Шабааб, погроз заявнику з боку вказаного угрупування; невідповідність дійсності інформації заявника про кланову систему у Сомалі; недоведення заявником, що його твердження можуть вважатися правдоподібними; інформація щодо країни походження свідчить про те, що в більшості районів Сомалі ситуація спокійна та підконтрольна державі, тощо.

Вважаючи зазначене рішення протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача № 376-17 від 26 вересня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України. При цьому, позивачем не доведено наявність обставин, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» необхідних для задоволення його заяви.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи не досліджено належним чином відомостей, які містяться у заяві-анкеті позивача, протоколі співбесіди та різних інформаційних ресурсів стосовно вкрай несприятливих умов для проживання в Сомалі та ймовірного застосування до громадянина Сомалі ОСОБА_4 тортурів, арешту або навіть вбивства.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції на підставі доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 ст. 5 цього Закону передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено ст. 7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

В заяві про визнання біженцем особа викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Обґрунтовуючи наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, ОСОБА_4 стверджував, що був змушений покинути країну походження через побоювання стати жертвою переслідування за ознакою належності до соціальної групи, стати жертвою збройного конфлікту в країні походження та систематичного порушення прав людини.

Також позивач зазначав, що відповідачем не перевірено інформації по країні походження під час прийняття оскаржуваного рішення, що міститься у загальновідомих ЗМІ та не потребує доказування. Зокрема, інформація про діяльність на території Сомалі ісламістської терористичної організації Аль-Шабааб має широке розповсюдження і є доступною. Відповідно, в умовах внутрішнього конфлікту позивач вважає, що його побоювання за своє життя є обґрунтованими.

У поданій заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11 квітня 2017 року, а також під час співбесіди позивач посилався на війну між сомалійською армією та терористичним угрупуванням Аль-Шабааб, погрози з боку Аль-Шабааб та вимогу приєднатися до вказаного угрупування.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що твердження заявника щодо існування загрози його життю на батьківщині не є обґрунтованими.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження позивача свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме заявнику буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності. Викладене дозволяє зробити висновок, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а обирав для себе більш привабливе місце проживання.

Зважаючи на нестабільність ситуації в Сомалі, необхідно зазначити, що згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загально поширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Частиною 7 ст. 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону та доказів, що підтверджують його переслідування.

Отже, матеріали особової справи з урахуванням інформації про країну походження та заявлених шукачем притулку обставин дають підстави стверджувати про відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначено ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до положень цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що під час розгляду справи з наданих позивачем доказів не встановлено наявність підстав, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Жодних аргументованих доказів, які б свідчили про факт переслідування позивача на території Сомалі з певних мотивів матеріали справи не містять.

Натомість, відповідачем виконано визначений ч. 2 ст. 77 КАС України обов'язок з доказування правомірності та обґрунтованості його висновків про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу й на те, що позивач до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував в третій безпечній країні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про правомірність оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України № 376-17 від 26 вересня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстави вважати, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено вимоги процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді О.А. Губська
А.Г. Степанюк

Повний текст постанови складено 29 листопада 2018 року.