Справа № 807/1042/15
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1021/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Луців І.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Кучерява В.В.

розглянувши в судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 807/1042/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Хустський міський відділ (з обслуговування м. Хуста та Хустського району) управління МВС України в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Гаврилко С.Є. в м. Ужгороді Закарпатської області 06.07.2018 року, повний текст судового рішення складено 09.08.2018 ), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернувся до суду з заявою про винесення додаткового рішення по справі щодо невирішеної (невідображеної у резолютивній частині) позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Управління міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (далі - відповідач, УМВСУ в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 червня 2015 року до дня поновлення на посаді. Заяву мотивовано тим, що позивачем у позовній заяв, крім поновлення на роботі, також ставилась вимога щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка не вирішена судом першої інстанції, хоча рішенням суду від 30 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Отже підлягає задоволенню також і вимога про стягнення середнього заробітку.

Додатковим рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2018 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив заявник, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2018 року скасувати та прийняти нове, яким заяву про винесення судом додаткового рішення задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що саме УМВСУ в Закарпатській області незаконно звільнило ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, а тому даний орган повинен виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, звертає увагу апеляційного суду на те, що нарахування заробітної плати фактично здійснювалось йому відповідачем у справі, а Хустський міський відділ лише її виплачував. До того ж Хустський міський відділ ліквідовано, відтак пред'явлення будь-яких вимог до нього неможливе.

Відповідач у визначений судом строк надав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін. Посилається на те, що виплата сум, про які ставить вимогу позивач, має здійснюватись за місцем проходження ним служби, тобто Хустським міським відділом, в якому поновлено позивача на підставі судового рішення.

В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні апеляційної скарги, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Додатково пояснили, що повторне пред'явлення позову не можливе, оскільки судовим рішенням від 30.01.2018 року позовні вимоги, в тому числі і щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу були задоволені повністю.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 січня 2018 року позов ОСОБА_1 до УМВСУ в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ УМВСУ України в Закарпатській області від 29 травня 2015 року № 715 «Про звільнення з органів внутрішніх справ начальника СКР Хустського MB (з обслуговування міста Хуст та Хустського району) УМВС ОСОБА_1». Визнано протиправним та скасовано наказ УМВСУ України в Закарпатській області від 29 травня 2015 року № 98 о/с «По особовому складу» в частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас (із поставленням на військовий облік) за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу) майора міліції ОСОБА_1 начальника сектору карного розшуку Хустського міського відділу (з обслуговування міста Хуст та Хустського району) УМВСУ України в Закарпатській області, з 3 червня 2015 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору карного розшуку Хустського міського відділу (з обслуговування міста Хуст та Хустського району) УМВС України в Закарпатській області з 04 червня 2015 року.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2018 року апеляційну скаргу УМВС в Закарпатській області залишено без задоволення. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 січня 2018 року у справі № 807/1042/15 залишено без змін.

При ухваленні судом рішення не було вирішено позовну вимогу щодо зобов'язання УМВСУ в Закарпатській області виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач до звільнення перебував на посаді начальника сектору карного розшуку Хустського міського відділу (з обслуговування міста Хуст та Хустського району). Виходячи з положень Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 (далі по тексту - Інструкція № 499), грошове забезпечення позивачу виплачувалось за місцем його служби - Хустським міським відділом (з обслуговування міста Хуст та Хустського району) УМВС України в Закарпатській області. Тому особою, яка законодавчо уповноважена виплачувати грошове забезпечення позивачеві (у тому числі й середній заробіток за час вимушеного прогулу), є, у спірному випадку, Хустський міський відділ УМВС України в Закарпатській області, тобто орган, де проходив службу позивач.

Апеляційний суд не погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

По-перше, посилання суду першої інстанції на норми Інструкції № 499 безпідставні у зв'язку з втратою даним нормативно-правовим актом чинності з 13.12.2016 року, тобто на час вирішення справи судом і неможливістю його застосування до спірних правовідносин, які фактично продовжували тривати по час ухвалення рішення про поновлення позивача на посаді (тобто після втрати чинності нормативним документом, яким окружний суд обґрунтовував своє рішення).

Позивача поновлено на посаді, яку він займав до моменту незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Наразі чинним є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1994 року № 114 (далі - Положення № 114).

Пунктом 24 Положення № 114 визначено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, існують законодавчі підстави для задоволення позовних вимог щодо виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на різну правову природу виплат - щомісячного грошового утримання, яке працівник міліції регулярно отримував під час служби, та суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка, за своєю суттю є, з одного боку, компенсаційною виплатою постраждалій від незаконного звільнення особі, а з іншого - своєрідною санкцією, відповідальністю за таке неправомірне звільнення.

Таким чином, відповідальність за незаконне звільнення у вигляді виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу має нести саме той орган, який винен у протиправному звільненні.

В даному випадку таким органом є саме відповідач.

Ще однією підставою на користь задоволення вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є те, що на час ухвалення оскарженого рішення судом першої інстанції Хустський міський відділ УМВС України в Закарпатській області перебував у стані припинення, що підтверджується відповідним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Тобто будь-які стягнення з цієї особи неможливі.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ.

Згідно з частиною 2 статті 33 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15 травня 2003 року № 755-ІV юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

У відповідності до спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що станом на 28 листопада 2018 року УМВСУ в Закарпатській області знаходиться в стані припинення, однак запис про припинення юридичної особи до Єдиного державного реєстру не внесено.

Таким чином, початок процедури ліквідації УМВСУ в Закарпатській області не є перешкодою для відновлення порушеного права позивача шляхом виплати працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу у порядку, визначеному статтею 240-1 КЗпП України.

Згідно статті 2 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 частини 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права.

Частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладеної, зокрема в Рішенні по справі Івонн Ван Дайн проти Міністерства внутрішніх справ (Yvonne Van Duyn v. Home Office 04.12.1974) сформовано правову позицію, за якою принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію &?д;…&?в; ця держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Також ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на ефективність юридичного захисту, як на практиці, так і законом. Так, у Рішенні по справі «East/West Alliance Limited проти України» від 02.06.2014 року ЄСПЛ зазначив, що при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Федоренко проти України» констатував, що право власності, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

У справі «Кечко проти України» ЄСПЛ визнав порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в ситуації, коли заявник в силу спеціальних та чинних на той період часу положень національного законодавства мав виправдані очікування щодо отримання надбавки до заробітної плати, але вона йому не була виплачена.

У справі «Трегубенко проти України» (Рішення від 02.11.2004 року, п. 53) Європейський суд з прав людини зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Таким чином, невиплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на який позивач має виправдані очікування, оскільки був поновлений на роботі після незаконного звільнення, є порушенням відповідного майнового права позивача.

Відтак, дане порушене право має бути поновлене шляхом задоволення позовних вимог саме до відповідача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у відповідності до вимог пункту 1 частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення.

Відмова в задоволенні вимог позивача щодо додаткового рішення судом першої інстанції суперечить власним висновкам того ж суду щодо повного задоволення позовних вимог, викладених в мотивувальній частині рішення від 30.01.2018 року. Висновок суду першої інстанції про неможливість стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача і що таке стягнення може бути здійснене лише з Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області, який є припиненим, фактично позбавляє позивача права на отримання належних йому згідно із законом виплат.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач був незаконно звільнений з 3 червня 2015 року. Тобто саме наступного після цієї дати дня у позивача почався вимушений прогул.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії наказу УМВС в Закарпатській області від 14.02.2018 року № 32о/с позивача поновлено в органах внутрішніх справ відповідно до постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.01.2018 року. Отже в цей день вимушений прогул позивача закінчився.

Враховуючи викладені вище вимоги щодо ефективності юридичного захисту, для запобігання повторним обґрунтованим зверненням позивача до суду за захистом порушених прав, апеляційний суд вважає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу має бути стягнутий за весь період вимушеного прогулу - по 13.01.2018 року включно. Апеляційний суд враховує при цьому відсутність між сторонами спору щодо розміру середнього заробітку та періоду, за який він має бути виплачений.

Відповідно до статті 27 частини 1 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Приписи ст. 27 Закону «Про оплату праці» щодо порядку обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, відсилають до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100 (далі - Порядок № 100).

З урахуванням наведених вище норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто ті, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячна кількість робочих днів розраховується діленням на 2 сумарної кількості робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Згідно довідок Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області №№ 37/8866 від 30.06.2015 року, 37/9268 від 07.07.2015 року та 37/9450 від 10.07.2015 року позивач був забезпечений грошовим утриманням в сумі: за квітень 2015 року 4127,18 грн., травень 2015 року 4127,18 грн.

Таким чином, відповідно до розрахунків, проведених на підставі вимог Порядку № 100, середньомісячне грошове утримання ОСОБА_1 складало 4127,18 грн., середньоденне грошове утримання - 135,32 грн.

Період з 04.06.2015 року (наступний день з дня звільнення працівника) по 13.01.2018 року становить 30 повних місяців (липень 2015 року - грудень 2017 року) та 40 днів (04.06. - 30.06.2015 року, 01.01. - 13.012018 року).

Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 129228,2 грн. (123815,4 грн. (4127,18 грн. х 30 міс.) + 5412,8 грн. (135,32 грн. х 40 дн.)).

Саме цю суму слід стягнути з відповідача.

Згідно частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

До того ж, у вступній частині оскаржуваного рішення від 06.08.2018 року зазначено про ухвалення додаткового рішення. Тоді як, відповідно до частини 4 ст. 252 КАС України про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.

Відповідно до пункту 2 ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин 1 та 2 ст. 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Висновки суду першої інстанції у справі, що розглядається, не відповідають обставинам справи, ним були неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 807/1042/15 скасувати, та прийняти нове, яким заяву ОСОБА_1 про винесення судом додаткового рішення по справі задовольнити.

Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (вул. Ракоці, будинок 13 А, місто Ужгород, Закарпатська обл., 88000) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 07.09.2017 по дату винесення рішення 150611,16 грн. (сто п'ятдесят тисяч шістсот одинадцять гривень шістнадцять копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
повний текст складено 30.11.2018