Справа № 569/1660/17
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1425/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Судової-Хомюк Н.М., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 травня 2018 року (головуючий суддя Смолій Л.Д., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними, зобов'язання повернути незаконно утриману частку пенсії на утриманий податок з доходів фізичних осіб в розмірі 15 % бази оподаткування,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області в якому просив визнати протиправними дії щодо проведення перерахунку та утримання із пенсії як з працюючого пенсіонера органів прокуратури в розмірі 15% за період з 05 серпня 2015 року по 31 грудня 2016 року та скасувати розпорядження Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області № 186725 від 08.06.2016, № 18725 від 08.06.2016 з даного приводу а також визнати протиправними дії щодо утримання з пенсії ОСОБА_1 податку з доходів фізичних осіб в розмірі 15% бази оподаткування за період з 05.08.2015 по 31.12.2016 та зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області повернути йому незаконно утриману пенсію як з працюючого пенсіонера органів прокуратури в розмірі 15% за період з 05.08.2015 по 31.12.2016, продовжувати подальшу виплату пенсії без врахування вказаних 15% і без обмеження кінцевою датою такої виплати до зміни його статусу, як працюючого в органах прокуратури пенсіонера, а також повернути утриманий за період з 05.08.2016 податок з доходів фізичних осіб в розмірі 15% бази оподаткування. Також просить суд допустити постанову до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць та стягнути з відповідача на його користь 640 гривень судового збору.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 травня 2018 року позов задоволено, визнано протиправними дії Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо проведення перерахунку та утримання пенсії, як з працюючого пенсіонера органів прокуратури в розмірі 15%, справляння податку з доходів фізичних осіб в розмірі 15% бази оподаткування за період з 05 серпня 2015 року по 31 грудня 2016 року з пенсії. Зобов'язано Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області повернути ОСОБА_1 незаконно утриману пенсію як з працюючого пенсіонера органів прокуратури в розмірі 15%, справлений податок з доходів фізичних осіб в розмірі 15% бази оподаткування за період з 05 серпня 2015 року по 31 грудня 2016 року. Стягнуто з Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 640 (шістсот сорок) гривень, що складаються із судового збору.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що перебуваючи на обліку в Рівненському об'єднаному управління Пенсійного фонду України Рівненської області, позивач отримує пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». На виконання постанови Рівненського міського суду від 29.02.2016 по справі №569/1485/16-а, було здійснено виплату відновленої пенсії за вислугою років, як прокурорському працівнику з 05.08.2015 в розмірі 90% від заробітної плати (8698,75 грн. * 90%).

Частина 15 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ та ч. 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-УІІ передбачала виплату, пенсії в період роботи в розмірі 85% призначеного розміру. Таким чином, повернення заборгованості після перерахунку пенсії було здійснено з утриманням з пенсії Позивача 15% виплати у зв'язку з його роботою протягом цього періоду.

28.12.2014 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи».

У відповідності до п. 1 ст. 164 Податкового кодексу визначається, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати (п. п. 164.2.19 ПК).

Пункт 1 ст. 167 ПК (в редакції до 01.07.2016) регламентує, що ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.6 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної , плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті мінімальна заробітна плата).

Пункт 16-1 Прикінцевих Положень Податкового кодексу встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Вказані вище норми, які регулюють порядок та розміри утримання зборів з пенсій набирає чинності з 1 січня 2015 року, що вказано в п. 1 Прикінцевих положеннях Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи».

Чинність Закону в часі регламентується нормами ст. 152 Конституції України, а саме: «Закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність».

Ч. 1 ст. 8 основного Закону передбачає, що конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

У рішенні Конституційного суду України від 25.01.2012 року №3-рп/2012, вказано, що в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124. частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності, Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Таким чином, можна дійти висновку, що прийнятий Верховною Радою Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» є чинним, неконституційним не визнавався, а тому в аспекті положень ст. 19 Конституції України є обов'язковим для врахування управлінням Пенсійного фонду України в м. Рівне з метою реалізації наданих державою повноважень в частині обчислення пенсійних виплат.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Сторони в судове засідання не з'явились, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання не здійснюється.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що з 12 липня 2002 року позивач ОСОБА_1 як працівник прокуратури, отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Рівне, правонаступником якого є Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області. З 01 квітня 2015 року Рівненським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області виплата позивачу пенсії за вислугу років була припинена. Постановою Рівненського міського суду від 29 лютого 2016 року, яка набрала законної сили 16 травня 2016 року, визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Рівне, щодо припинення виплати позивачу пенсії за вислугу років та зобов'язано відповідача поновити виплату пенсії позивачу. Позивач продовжує працювати в органах прокуратури, а саме, у прокуратурі Рівненської області на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби.

На виконання постанови Рівненського міського суду від 29.09.2016 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо виконання постанови суду та проведення виплати йому пенсії за вислугу років з 05 серпня 2015 року у попередньому розмірі. Згідно листа Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 12.01.2017 № 6/01-36, на виконання постанови суду управлінням проведено перерахунок його пенсії та продовжено йому виплату його пенсії з 05 серпня 2015 року по теперішній час у попередньому розмірі, але з обмеженнями. У листі відповідача вказано, що зменшення розміру пенсії відбулося у зв'язку з прийняттям відповідних законодавчих актів. Відповідно до пункту 15 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIIта «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VII) у період роботи з 05 серпня 2015 року пенсія позивачу виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру у зв'язку із відрахуванням 15% з пенсії як з працюючого пенсіонера.

На дату призначення пенсії за вислугу років у 12.07.2002 позивач виконав усі необхідні умови щодо отримання пенсії за вислугу років, передбачені чинними на той час приписами статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-VІІ, у зв'язку з чим відповідачем прийнято рішення про призначення та виплату йому такої пенсії з 12.07.2002.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду, що оскільки право на пенсію виникло у позивача з 12.07.2002 і з того часу відповідно до Закону України «Про прокуратуру» він отримував пенсійні виплати, працюючи в органах прокуратури до теперішнього часу, тому дії відповідача щодо виплати пенсії у період роботи на інших посадах/роботах з 05.08.2015 року в розмірі 85 відсотків призначеного розміру є звуженням його існуючих прав, а саме, гарантованого права на пенсію, визначеного статтею 46 Конституції України, з огляду на наступне.

За змістом ч. 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (в редакції Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VII), тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

У пункті 4 Рішення Конституційного суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 зазначено, що утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовчих органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України, а повноваження у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Своїм висновком Конституційний суд України наголосив, що отримавши пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», позивач захищений Основним Законом від того, що його пенсія в майбутньому буде скасована або зменшена. І якщо скасування (обмеження) пенсії відбулось, то це є прямим порушенням Конституції України.

У абзаці шостому пункту 4 Рішення від 14 червня 2007 року № 3-рп/2007 зазначається, що звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб"єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у пункті 5.2 Рішення від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, згідно з яким «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Суд підкреслив,що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод (пункт 7.1 Рішення).

У Рішенні № 9-рп/2009 від 28 квітня 2009 року Конституційний Суд України, вказуючи на недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п"ятий пункту 5 мотивувальної частини).

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 Конституційний Суд України зауважив, що вже вказував про недопустимість невиплати певним категоріям працівників пенсії на період їх роботи. Так, в абзаці другому підпункту 3.4 пункту 3 мотивувальної частини цього Рішення зазначено, що Конституція України не допускає будь-яких обмежень у правах громадян за ознаками майнового стану, зокрема в залежності від отримання працюючими пенсіонерами заробітної плати.

Як єдиний орган конституційної юрисдикції в Україні - Конституційний Суд вважає, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен ураховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію).

Таким чином, як працівник прокуратури, якому пенсію призначено відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-VІІ, використовуючи конституційне право на працю, гарантоване статтею 43 Основного Закону України, позивач не може бути при цьому позбавлений права на соціальний захист, включаючи право на отримання пенсії в повному розмірі, у тому числі, коли таке обмеження носить тимчасовий характер.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У цих Рішеннях Конституційний Суд вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Зокрема, в мотивувальній частині Рішення від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 Конституційний Суд України вважає, що «багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію», «Про прокуратуру» тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. Оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України)».

Крім того суду вірно зазначив, що статтею 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» закріплено основоположні принципи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування серед яких є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Обмеження у виплаті позивачу пенсії в повному розмірі є прямим порушенням цієї норми та статті 24 Конституції України за ознаками майнового стану, оскільки за умовами частини п'ятнадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII інваліди I та II груп, інваліди війни III групи та учасники бойових дій, особи, на яких поширюється дія пункту першого статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», продовжували отримувати пенсію у повному розмірі. Ця норма стосується й пенсіонерів - колишніх прокурорських працівників, які не працюють.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог.

З урахуванням, вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відповідно до ст. 316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 312, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 травня 2018 року по справі № 569/1660/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Н.М. Судова-Хомюк

Т.І. Шинкар

Повний текст складено 30.11.2018