Справа № 804/3537/18
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2018 року Справа № 804/3537/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Прудника С.В.
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення, та зобов'язання вчинити певні дії, -
16 травня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з вимогами:
- визнати протиправним рішення Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі №2657/03/21 від 29.12.2017 року про відмову ОСОБА_2 у призначенні пенсії за віком;
- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_2, з врахуванням періоду навчання, всього стажу роботи зазначеного у трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, з підвищенням розміру пенсії відповідно до ч.3 ст.29 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", як непрацюючому пенсіонеру, починаючи з дати звернення - 13.09.2017 року та здійснювати виплату пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ОСОБА_2 через представника за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3 звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, до заяви додано всі необхідні документи, однак листом від 29.122017р. № 2657/03/21 відповідачем відмовлено у призначені пенсії позивачу, з підстав відсутності між Україною та державою Ізраїль міжнародних договорів про соціальне забезпечення. Також, для відмови у призначенні пенсії за віком підставою стало те, що ОСОБА_2 до заяви про призначення пенсії не надала документів, які б підтверджували постійне її місце проживання (реєстрації) в Україні. З такою відмовою позивач не погоджується, що стало підставою для звернення до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.05.2018 року відкрито провадження у справі №804/3537/18 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення, та зобов'язання вчинити певні дії (суддя Кононенко О.В.).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.08.2018 року справу №804/3537/18 прийнято до провадження суддею Павловським Д.П. та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 року прийнято до провадження адміністративну справу № 804/3537/18, та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін з 12 листопада 2018 року.
11.06.2018 року представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що ОСОБА_2 13.09.2017р. через представника за довіреністю ОСОБА_3 звернулась до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". З наданих позивачем документів встановлено, що вона постійно мешкає в державі Ізраїль. Проте, документів, які підтверджують постійне місце проживання (реєстрації) в Україні, ОСОБА_2, в порушення Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.12.2005 р. №22-1, не надала. Окрім цього вказує, що на сьогоднішній день між Україною та державою Ізраїль не укладено ні міжнародних (багатосторонніх договорів), ні двосторонніх міжнародних договорів, ні міжурядових договорів, ні міжвідомчих договорів з питань праці, зайнятості та соціального забезпечення. З урахуванням зазначених обставин, ОСОБА_2 було відмовлено в призначені пенсії за віком.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, до вересня 2002 р. проживала в місті Дніпрі за адресою АДРЕСА_1.
У 2002 році позивач виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.
13.09.2017 р. представник позивача звернувся з апостильованою заявою до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про призначення пенсії за віком. До заяви додала наступні документи: копії нотаріально засвідчених довіреностей, оригінали нотаріально посвідчених документів для звіряння, копія паспорту та оригінал для звіряння, копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера та оригінал для звіряння, оригінал та копію трудової книжки, копія паспорта представника та оригінал для звіряння, диплом та його копія, довідка про стаж з 20.08.1976р.
Листом від 29.12.2017 р. №2657/03/21 Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі повідомило позивача про відмову у призначенні пенсії за віком, вказавши, що до заяви про призначення пенсії додається документи про місце проживання (реєстрації). У пункті 2.22 Порядку № 22-1 вказано, що за документ, що засвідчує місце проживання (реєстрації) особи, приймаються паспорт або довідка відповідних органів місцевого самоврядування. Окрім цього, в зазначеному листі вказано, що на сьогоднішній день між Україною та державою Ізраїль не укладено ні міжнародних (багатосторонніх договорів), ні двосторонніх міжнародних договорів, ні міжурядових договорів, ні міжвідомчих договорів з питань праці, зайнятості та соціального забезпечення.
Позивач вважає таку відмову незаконною, що стало підставою для звернення до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначає Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі по тексту Закон №1058-IV).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Статтею 44 Закону №1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заяву про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Частиною п'ятою статті 45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Відповідно до пункту 1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.
Згідно з пунктом 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.
Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.
Пунктом 4.7 Порядку № 22-1 передбачено, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно з п. 2.9. Порядку № 22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду України в установленому порядку.
Відповідно до п. 2.22 Порядку № 22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.
Відповідно частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Статтею 2 Закону України "Про громадянство України" визначено, що якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.
З аналізу наведених норм випливає, що, в даному випадку, саме паспорт є документом який посвідчує місце проживання (реєстрації) позивача. В матеріалах справи міститься копія закордонного паспорту серії НОМЕР_2 виданого 13.02.1998 р., з якого видно в розділі "особливі відмітки", що ОСОБА_2 прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль 24.04.2005 р., є громадянкою України та постійно проживає в Країні Ізраїль, який, в свою чергу, був наданий представником позивача разом із заявою про призначення пенсії за віком.
Отже, посилання відповідача щодо ненадання паспорту громадянина України для підтвердження постійного місця проживання (реєстрації) в Україні не є підставою для відмови у призначені пенсії, оскільки позивачем на підтвердження постійного місця проживання наданий закордонний паспорт серії НОМЕР_2, надання якого, в даному випадку, законодавством не виключається.
Щодо тверджень відповідача стосовно відсутності укладених міжнародних договорів про соціальне забезпечення, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 3, 4 статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).
У відповідності до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Як зазначено у статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.
У статті 25 Конституції України визначено, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Громадянин України не може бути вигнаний за межі території України або виданий іншій державі. Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.
Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
У статті 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зазначено, що користування правами та свободами, визнаними у в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Згідно статті першої Першого Протоколу передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Україна як держава-сторона Конвенції про захист прав і основоположних свобод гарантує кожному громадянину України право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав. Право громадянина України на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.
У процесі розгляду справи за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Конституційний Суд України встановив, що в інших правових актах, крім оспорюваного суб'єктом права на конституційне подання, містяться посилання на ст. 49, 51 Закону або вказується, що пенсійне забезпечення деяких категорій громадян, які проживають за межами України, здійснюється лише на підставі міждержавних договорів. Зокрема, такі положення є у ст. 3 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ч. 1 ст. 59-1 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Конституційний Суд України вважає, що у зв'язку з визнанням неконституційними п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону Верховна Рада України повинна привести положення названих законів у відповідність із цим Рішенням (рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009).
Отже, відсутність законодавчої ініціативи щодо виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 в частині приведення положень національного законодавства у сфері пенсійного забезпечення у відповідність з цим рішенням не може бути причиною позбавлення громадян України права на пенсію.
Таким чином, особа, яка проживає за кордоном, має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватись у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, у Законі № 1058-IV і затвердженому на виконання його положень Порядку №22-1.
Також суд звертає увагу, що призначення та отримання пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава, відповідно, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, проте у даному випадку відповідачем протиправно вказано на недоліки заяви про призначення пенсії з підстав ненадання необхідних документів.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 495/5604/16-а.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про протиправність рішення Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі, оформлене листом від 29.12.2017 р. № 2657/03/21, про відмову ОСОБА_2 у призначені пенсії за віком.
Щодо позовної вимоги про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_2, суд зазначає таке.
Враховуючи те, що відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком лише з підстав відсутності Договору між Україною та Ізраїлем з питань пенсійного забезпечення, а також з підстави - ненадання документів, підтверджуючих її місце проживання (реєстрації) в Україні, не розглядаючи по суті питання призначення пенсії та відповідні подані ОСОБА_2 документи, необхідні для призначення пенсії за віком, суд вважає за потрібне зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем частково доведено правомірність пред'явленого позову, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань в сумі 352,40 грн.
Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним рішення Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі, оформлене листом від 29.12.2017р. № 2657/03/21, про відмову ОСОБА_2 у призначені пенсії за віком.
Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням висновків суду.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) Рішення не набрало законної сили 12.11.18р. З оригіналом згідно Помічник судді С. В. Прудник А.О. Мединська