Справа № 814/717/18
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/717/18

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Димерлія О. О.,

Єщенка О. В.,

розглянувши за правилами письмового провадження в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду, яке прийнято 08 червня 2018 року у складі суду судді: Устинов І. А. за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Головного Управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області з позовними вимогами про зобов`язання відповідача провести поновлення пенсії позивачу за вислугу років з 07.10.2009 року з одночасним її перерахунком, з проведенням індексації і компенсацією втраченої частини доходів.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує, тим, що він є громадянином України, хоча з 1991 року виїхав до Ізраїлю на постійне місце проживання. Починаючи з 1992 року по досягненню пенсійного віку відповідачем була нарахована йому пенсія за віком, яку він отримував до 1991 року, а після виїзду за кордон пенсія була виплачена за шість місяців наперед та в подальшому її виплата була припинена. 07.10.2009 року Конституційним судом України було прийнято рішення яким визнано положення п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне старування" № 1058-ІV від 07.10.2003 року (далі - Закон України № 1058) не конституційними, а від так пенсіонерові - громадянину України державні органи ПФУ повинні нараховувати та виплачувати пенсію не залежно де саме фактично проживає громадянин, який досяг пенсійного віку. Позивач просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Миколаївській області поновити виплату їй пенсії за віком починаючи з 07.10.2009 року з одночасним її перерахунком, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 червня 2018 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 червня 2018 року позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, позивач просить: скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 червня 2018 року у справі №814/717/18 та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та провести поновлення пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 року, з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , був громадянином СРСР, що підтверджується копією паспорта від 03.07.1991 року, строк дії якого закінчився 03.07.1996 року (а.с. 29).

Як зазначено у відзиві на адміністративний позов, позивач перебував на обліку в Миколаївському обласному військовому комісаріаті та отримував пенсію відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

28.07.1991 року ОСОБА_1 виїхав на постійне місце проживання до країни Ізраїль, де був прийнятий на консульський облік. Внаслідок цього виплата пенсії позивачу була припинена.

17.08.2017 року представником позивача, на підставі нотаріальної довіреності, подано до Головного управління Пенсійного Фонду України у Миколаївській області нотаріально посвідчену та апостильовану, особисту заяву позивача про поновлення пенсії. (а.с. 38-41)

Згідно штампу УПФУ на супровідному листі від 17.08.2017 (а.с. 39) вказана заява відповідача разом із наданими оригіналами документів була прийнята відповідачем.

22.08.2017 року рішенням Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області позивачу відмовлено в поновленні виплати пенсії за вислугу років.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до суду.

За наслідками розгляду вказаного спору суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач станом на 24.08.2018 року не перебував на території України, на час звернення до відповідача (17.08.2017р.) з заявою про поновлення виплати пенсії не являвся громадянином України та не мав паспорта громадянина України, враховуючи вимоги Законів України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суд приходить до висновку, що позивач не є громадянином України (в матеріалах справи міститься лише копія паспорту від 03.07.1991 року, строк дії якого закінчився 03.07.1996 року (а.с. 29), а отже, право на отримання чи поновлення пенсії як громадянина України у нього відсутнє.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Положеннями статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачене право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Відповідно до положень вказаної статті, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей. Крім того, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ (далі Закон України № 2262-ХІІ) пенсії, призначені особам, які згодом виїхали на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон України № 1058).

Частинами 1, 2 ст. 47 Закону України № 1058 передбачено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Частиною другою ст. 49 Закону України № 1058 встановлено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою ст. 35 та ст. 46 цього Закону.

Пунктом 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженим постановою Пенсійного фонду України від 30.01.2007р. № 3-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15.02.2007р. за № 135/13402 визначено, що для призначення пенсії за вислугу років і по інвалідності подається, зокрема, копія паспорта.

Пунктом 2.9 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженому постановою Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. № 22-1, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 27.12.2005р. за № 1566/11846 встановлено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Так, відповідно до змісту ч. 1 ст. 12 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492-VI від 20.11.2012 року до переліку документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України входять: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.

При цьому, відповідно до п 1 Положення «Про паспорт громадянина України», затвердженого Постановою Верховної Ради України N 2503-XII від 26 червня 1992 року визначається, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Документом, що посвідчує особу громадянина України за кордоном і при перетинанні державного кордону України, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон або дипломатичний і службовий паспорти, посвідчення особи моряка і проїзний документ дитини. Ці документи виготовляються і оформляються відповідно до положень, що затверджуються Кабінетом Міністрів України на підставі рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації (IKAO, Doc. N 9303).

Як вбачається із матеріалів справи, 17.08.2017 року представником позивача, на підставі нотаріальної довіреності, подано до Головного управління Пенсійного Фонду України у Миколаївській області нотаріально посвідчену та апостильовану, особисту заяву позивача про поновлення пенсії позивача (а.с. 38-41), до якої було додано копію паспорта громадянина СРСР для виїзду за кордон, який був виданий на ім`я ОСОБА_1 03.07.1991 року та діяв до 03.07.1996 року (а.с. 29)

Крім цього, як зазначається самим позивачем в його адміністративному позові та апеляційній скарзі, що не оскаржується сторонами по справі, ОСОБА_1 28.07.1991 року виїхав на постійне місце проживання до країни Ізраїль.

Водночас, згідно положенням статті 3 Закону України «Про громадянство України» № 2235-III від 18 січня 2001 року громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 виїхав на постійне проживання до країни Ізраїль 28.07.1991 року, а отже на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) не проживав на території України - правовий статус громадянина України за ним не визначається.

Так, з огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем при поданні заяви про поновлення виплати пенсії в супереч вимогам чинного законодавства України не було надано відповідачу належного документу, що посвідчує громадянство України ОСОБА_1 , та як вбачається із аналізу матеріалів справи та положень законодавства, наданий позивачем паспорт громадянина СРСР (а.с. 29) не встановлює за останнім правовий статус громадянина України.

Колегія суддів критично оцінює аргументи апеляційної скарги, що оскільки позивач вже отримував пенсію, яка виплачувалась йому до 1991 року до виїзду за кордон, то вона підлягає відновленню. Так, як встановлено судом, ОСОБА_1 перебував на обліку в Миколаївському обласному військовому комісаріаті та отримував пенсію як громадянин СРСР, разом з тим він громадянства України не набув, пенсії з моменту виїзду на постійне місце проживання до країни Ізраїль не отримував, відповідно виплата пенсії позивача поновленню не підлягає. При цьому нормами ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачена виплата пенсій громадянам України (у тому числі тим, що проживають за її межами), а також іноземцям та особам без громадянства, які проживають в Україні.

Посилання апелянта на положення п.2 ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до яких особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" мають право на отримання пенсійних виплат не відповідає обставинам справи, оскільки виплата пенсії була припинена після виїзду позивача за кордон 28.07.1991 року, разом з тим Закон України «Про пенсійне забезпечення» був прийнятий лише 05.11.1991 року.

Крім того, судова колегія вважає неспроможними доводи апелянта з посиланням у тексті апеляційної скарги на рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України», оскільки заявником у вказаній справі було набуте громадянство України, разом з тим позивач виїхав на постійне проживання до країни Ізраїль 28.07.1991 року та не набув громадянства України. З аналогічних підстав суд не приймає посилань апелянта на Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту 2 пункту 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки цим рішенням Конституційний Суд України визнав неконституційним положення щодо припинення виплати пенсій саме громадянам України, які проживають за кордоном.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до змісту ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін

Керуючись ст.ст. 241, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду, яке прийнято 08 червня 2018 року залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 червня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верхового Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О. О. Димерлій

Суддя: О. В. Єщенко