Справа № 804/8775/17
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

19 листопада 2018 року м. Дніпросправа № 804/8775/17

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Чабаненко С.В.,

суддів: Чумака С.Ю., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.01.2018 р. в адміністративній справі №804/8775/17 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 до Центрального районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2, ОСОБА_1 звернулись до суду в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 до Центрального районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, в якому просили:

- визнати протиправними дії Центрального районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області щодо відмови у видачі ОСОБА_3 паспорта у формі книжечки;

- зобов'язати Центральний районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області оформити та видати ОСОБА_3 паспорт громадянина України у формі книжечки.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 січня 2018 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною відмову Центрального районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області у видачі ОСОБА_3 у зв'язку із досягненням 16 - річного віку паспорта громадянина України у формі книжечки. Зобов'язано Центральний районний відділ у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області оформити та видати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв'язку із досягненням ним 16 - річного віку паспорт громадянина України у формі книжечки без передачі будь - яких даних про дитину і про її батьків, до ЄДДР, без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Реєстрі (УНЗР), без використання будь - яких засобів ЄДДР. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, Головним управлінням Державної міграційної служби України подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти нове про відмову у задоволені позову.

Справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, 11.11.2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до Центрального районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 з заявою, в якій просили оформити бланк паспорта громадянина України ОСОБА_3 без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру та видати виключно у вигляді паспортної книжечки на підставі Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235 - ІІІ, з зазначенням про відсутність надання згоди на обробку своїх персональних даних на підставі п.5.ст.8 Закону України «Про захист персональних даних» на підставі релігійних переконань заявників, а також висловлена заборона щодо присвоєння ОСОБА_3 ідентифікаторів особи.

За наслідками розгляду заяви Центральним районним відділом Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області №1214/6097 від 09.12.2017 року роз'яснено, що на день звернення позивачів Центральний районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області було забезпечено матеріально - технічними ресурсами для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено постановою №302, тобто у вигляді картки. Таким чином, законодавством України визначено, що паспорт громадянина України видається лише у вигляді картки, та громадянин не має вибору оформлення паспорта громадянина України іншого зразка. Також відповідачем було зазначено, що відповідно до ст.4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії. Ніхто з мотивів своїх релігійних переконань не може ухилятися від виконання конституційних обов'язків. Заміна виконання одного обов'язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Колегія суддів здійснюючи перегляд рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду зазначає наступне.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України суд має право зупинити провадження у справі у разі розгляду типової справи і оприлюднення повідомлення Верховного Суду про відкриття провадження у зразковій справі - до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі.

Відповідачі у зразковій справі та у справі № 804/8775/17 - Головні управління Державної міграційної служби (їх структурні підрозділи), спір у справах виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги.

Тобто, зазначені справи є типовими, а справа № 806/3265/17 прийнята до провадження Верховним Судом, як судом першої інстанції, для постановлення зразкового рішення.

Так, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року зупинено провадження у справі № 804/8775/17 за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 січня 2017 року до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року поновлено провадження у справі, у зв'язку з набранням чинності рішення у зразковій справі № 806/3265/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 вересня 2018 року по справі №806/3265/17 дійшла висновку, що законодавець, приймаючи Закон № 1474-VIII, яким внесено зміни до Закону № 5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України. На час звернення представника позивача до Відділу УДМС діяло два нормативних акта: Положення про паспорт № 2503-XII і Постанова № 302, відповідно до яких особи, які раніше отримали паспорт, не зобов'язані звертатися за його обміном, при досягненні відповідного віку органи УДМС проводять вклеювання фотографії, тоді як особи, які змінили прізвище, чи у яких відбулися інші зміни персональних даних, зобов'язані отримувати новий паспорт у формі ID-картки, який має обмежувальний термін 10 років (ч. 3 ст. 21 Закону № 5492-VI), до якого вноситься більше персональних даних та який має унікальний номер запису у Реєстрі. При цьому, у жодному законі не зазначено, з якою метою встановлені такі обмеження, і чи є вони необхідними у демократичному суспільстві.

Відповідно до ч. 10 ст. 290 КАС України в рішенні суду, ухваленому за результатами розгляду зразкової справи, Верховний Суд додатково зазначає: а) ознаки типових справ; б) обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права та порядок застосування таких норм; в) обставини, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.

Таким чином, висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17 належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв'язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

В апеляційній скарзі на постанову суду відповідач стверджує про порушення вимог п.3 Постанови № 302, проте колегія суддів критично ставиться до таких тверджень з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3, 5, 6, 8 Положення про паспорт № 2503-XII, бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що норми Закону № 5492-VI на відміну від норм Положення № 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім'я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім'я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі «Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine» від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі «Groppera Radio AG and Others v. Switzerland» від 28 березня 1990 року).

Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до ст. 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 311, 316, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.01.2018 р. в адміністративній справі №804/8775/17 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду, відповідно до ст.ст. 328 - 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак

суддя І.В. Юрко