Справа № 1540/4963/18
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2018-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/4963/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2018 року м.Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Соколенко О.М.;
при секретарі Любімовій О.Є.
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача Маркочевої Н.В. (згідно ордеру),
представника відповідача Топової О.П. (за довіреністю),
перекладача - Нікішова О.О.,-
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами строщеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
26 вересня 2018 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 01.06.2018 року №180-18, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в 2017 році він звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Як вказує позивач, рішенням Державної міграційної служби України від 01.06.2018 року №180-18 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ОСОБА_1 зазначає, що він є громадянином Пакистану, але не може та не бажає користуватись захистом своєї країни. Як стверджує позивач, він не може повернутися до Пакистану через належність до релігійних меншин. З посиланням на інформацію по країні свого походження, ОСОБА_1 вказує, що він має обґрунтовані підстави для визнання біженцем в Україні.
Зважаючи на вищевикладене та посилаючись на положення п.1 ч.1 ст.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, позивач вважає рішення Державної міграційної служби України від 01.06.2018 року №180-18 неправомірним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки заява позивача відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Ухвалою суду від 01.10.2018 року судом прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №1540/4963/18, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено перше судове засідання на 29.10.2018 року о 12:00 год., зобов`язано позивача надати належним чином засвідчену копію довідки про звернення за захистом в Україні ОСОБА_1 та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.
Також, 01.10.2018 року, з метою повного та всебічного з`ясування обставин у справі, судом постановлено ухвалу, якою витребувано з Державної міграційної служби України належним чином засвідчену копію матеріалів особової справи ОСОБА_1 .
Відповідач у відзиві зазначає, що перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Крім того, відповідач вказує, що позивач тричі звертався із заявою про надання захисту в Україні, при цьому, за результатом аналізу особової справи ОСОБА_1 встановлено, що позивачем не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Також, під час проведення протоколів співбесід, позивач не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу його життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Також позивачем не було зазначено обставин, які б підтверджували можливість по відношенню до нього або його близьких родичів, не вибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту.
Відповідач зазначає, що перше звернення до ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось 19.02.2016 року, лише через два місяці після прибуття на територію України.
Цим самим, як стверджує відповідач, позивач порушив вимоги ч.2 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Враховуючи викладене та з посиланням у відзиві на позов на ті ж обставини та підстави, які встановлені у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.04.2018 року, відповідач вказує, що рішення ДМС України в Одеській області від 01.06.2018 року №180-18 приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.
Зважаючи на вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви у позовному обсязі.
Разом із відзивом на позовну заяву до суду відповідачем надані витребувані копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 №2017OD0141 (т.1 а.с.32-460).
В судовому засіданні 29.10.2018 року судом долучено до матеріалів справи відзив відповідача на позовну заяву та матеріали особової справи ОСОБА_1 .
У судовому засіданні 29.10.2018 року судом оголошено перерву до 19.11.2018 року 09:00 год. для забезпечення участі перекладача у судовому засіданні та для надання представнику позивача часу для подання відповіді на відзив, про що постановлено відповідну ухвалу на місці, яка занесена до протоколу судового засідання.
У судове засідання, призначене на 19.11.2018 року о 09:00 год. позивач та представник позивача не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи позивач та представник позивача були повідомлені належним чином та своєчасно, що підтверджується матеріалами справи.
Водночас, 19.11.2018 року до суду засобами електронної пошти від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка визнана судом необґрунтованою та недоведеною.
Враховуючи першу неявку представника позивача у судове засідання, ухвалою суду, постановленою на місці від 19.11.2018 року судом відкладено розгляд справи на 28.11.2018 року об 11 год. 30 хв.
Позивач та представник позивача у судовому засіданні 28.11.2018 року підтримали позовні вимоги та просили суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та у наданих під час вступного слова поясненнях.
Представник відповідача у судовому засіданні 28.11.2018 року заявлений позов не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, у наданих під час вступного слова поясненнях, а також, зважаючи на подані до суду докази.
Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою, з відзивом відповідача на адміністративний позов, заслухавши вступне слово позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.
Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Пакистану, уродженцем м. Гуджранвала провінції Пенджаб, постійно проживав у м. Сіалкот (Пакистан), за національністю пенджабі, за віросповіданням (релігійними переконаннями) християнин. Згідно матеріалів особової справи позивача вбачається, що позивач покинув країну громадянського походження легально на підставі паспортного документу громадянина Пакистану та оформленої візи до Російської Федерації у жовтні 2015 року, а саме, повітряним шляхом авіарейсом за маршрутом: Лахор (Пакистан) Дубаї (ОАЕ) Москва (Російська Федерація).
Державний кордон України позивач перетнув 25.12.2015 року нелегально, автотранспортом, поза пункту пропуску.
Також, як встановлено судом з матеріалів особової справи позивача та не заперечується сторонами, позивач тричі звертався до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, з наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що установчими даними позивача при вказаних зверненнях зазначено:
- ОСОБА_2 при першому зверненні (дані позивача англійською мовою ОСОБА_3 ) (т.1 а.с.218);
- ОСОБА_2 - при другому зверненні (дані позивача англійською мовою ОСОБА_3 ) (т.1 а.с.249);
- ОСОБА_1 при третьому зверненні (дані позивача англійською мовою ОСОБА_3 ) (т.1 а.с.14).
Тобто, при першому та другому звернення позивача, було здійснено переклад його установчих даних з англійської мови «Afaq Gohar Irfan Bhatti» як ОСОБА_4 , в той час як при третьому зверненні ОСОБА_1 .
Вперше позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 19.02.2016 року, обґрунтовуючи причини виїзду з країни громадянської належності побоюваннями за своє життя через релігійні переслідування з боку мусульман та пошуком життя в Україні.
Наказом начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 21.03.2016 року № 54, з посиланням на ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Правомірність прийняття ГУ ДМС України в Одеській області наказу від 21.03.2016 року № 54 була предметом розгляду в адміністративній справі №815/1544/16, яка розглядалась Одеським окружним адміністративним судом.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12.05.2016 року у справі №815/1544/16, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2016 року та набрала законної сили 21.06.2016 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу № 54 від 21.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії.
При цьому, в постанові суду від 12.05.2016 року по справі №815/1544/16, судом зокрема, встановлено відповідні обставини та зроблені наступні висновки:
- позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця; ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду з Пакистану, позивач не надав, та заслуговуючих на увагу пояснень не навів;
- з ОСОБА_6 вибув у грудні 2015 року до Російської Федерації, де позивач перебував на протязі 20 днів, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження;
- додатково негативним елементом клопотання про надання міжнародного захисту є інформація отримана Державною прикордонною службою, згідно з якою 03.03.2016 року, ОСОБА_2 здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України. Вказаний факт свідчить про зловживання процедурою та її використання в своїх інтересах;
- в протоколі співбесіди від 15.03.2016 року позивач стверджує, що причиною неможливості його повернення до Пакистану є загроза його життю з боку мусульман на релігійній основі та пошук кращого життя в Україні, в той же час, як зазначає відповідач, за результатами проведеного протоколу анкетування від 14.03.2016 року підтверджено відсутність переслідувань або побоювань на території Пакистану у відповідності до п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту;
- під час проведення протоколу анкетування від 14.03.2016 року позивачу було запропоновано розповісти про можливі інциденти із застосуванням фізичного насильства відносно нього на території Пакистан та позивач повідомив, що будь-яких подій з ним не траплялось, були погрози через віросповідання, приклади яких він назвати не зміг, однак під час проведення протоколу співбесіди від 15.03.2016 року позивач зазначив, що одного разу його побили мусульмани на протесті;
- в заяві про надання міжнародного захисту описується подія, відповідно до якої позивач повертався з відрядження, під час чого його зупинили невідомі особи, та почали погрожувати йому, казати, що він є невірним, після чого його, нібито, звільнили з роботи. Суперечливість наданих відомостей було виявлено під час проведення протоколу співбесіди від 15.03.2016 року, під час якого позивач повідомив, що у відрядження він ніколи не їздив;
- з протоколу співбесіди від 15.03.2016 року вбачається, що позивач взагалі не приховує той факт, що звернення за захистом направлено на легалізацію свого становища в Україні;
- надана позивачем історія про переслідування не має підґрунтя для отримання міжнародного захисту;
- заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.
Судом встановлено, що 11.08.2016 року позивач вважаючи, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вдруге звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
29.08.2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято наказ № 164 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина Пакистану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Правомірність прийняття ГУ ДМС України в Одеській області наказу від 29.08.2016 року № 164 була предметом розгляду в адміністративній справі №815/4591/16, яка розглядалась Одеським окружним адміністративним судом.
Судом встановлено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2016 року у справі №815/4581/16, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2017 року та набрала законної сили 01.03.2017 року, відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 164 від 29.08.2016 року, зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_2 .
Так, постановою суду від 16.12.2016 року по справі №815/4581/16 (т.1 а.с.340-347), зокрема, встановлено, що:
- як і в перший раз, позивач, причинами виїзду з країни походження називає побоювання стати жертвою переслідування як активного члена християнської громади;
- позивач не надав ані відповідачу, ані до суду доказів того, що стосовно нього було застосовано фізичне насилля чи погрози за ознаками приналежності до християнського віросповідання;
- як при першому зверненні, так і при другому зверненні, позивач повідомив, що в Пакистані залишились його рідні батько, мати, брат та дві сестри, які також сповідують католицизм, продовжуються відвідувати церкву та жодний утисків з боку представників мусульманського віросповідання не зазнають та не зазнавали, і жодних доказів погроз на їх адресу немає;
- у судовому засіданні позивачем надано копію довідки, яка видана католицькою церквою Святого Йозефа від 01.12.2016 року, із завіреним приватним нотаріусом перекладом на українську мову, про те, що ОСОБА_7 є християнином та належить до католицької спільноти церковного приходу, однак, надана копія довідки, яка не завірена належним чином, не є доказом того, що позивач зазнавав переслідувань чи утисків за релігійними ознаками;
- як під час першого звернення, так і під час другого звернення причинами звернення до міграційної служби, позивач зазначає те, що хоче легально знаходитись на території України.
Таким чином, у постанові суду від 16.12.2016 року по справі №815/4581/16 зроблено висновки про те, що:
- твердження позивача щодо існування небезпеки, яка йому загрожує є безпідставними, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації на території України;
- надана позивачем інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви;
- твердження позивача в позові та у судовому засіданні щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Пакистані особисто є безпідставними і не мають реального підґрунтя;
- ані під час перебування в країні походження, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
З наявної в матеріалах справи копії особової справи №2017ОD0141, судом встановлено, що 11.09.2017 року позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Пакистану, втретє звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою №143 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши причиною звернення те, що в Пакистані дуже важке життя для християн. Як вказав позивач у даній заяві, після того, як 10.11.2014 року одного християнина в Пакистані було спалено заживо, позивач та його однодумці вийшли на мітинг з протестом для того, щоб народні вбивства єдиновірців припинились. Після мітингу, на нього та його побратимів неодноразово скоювали замахи, та одного дня з невідомого номеру позивачу зателефонували та почали погрожувати; невідома особа повідомила, що знає де живе позивач, хто він і знає, що він був ініціатором протесту проти мусульман. Як зазначив позивач, через декілька днів, його майже до смерті побила група людей - мусульман (т.1 а.с.81-82).
Як вбачається з матеріалів справи, працівником органу міграційної служби заповнено реєстраційний листок на ОСОБА_1 як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.89-92). У вказаному реєстраційному листку вказано, що ОСОБА_1 народився в Ісламській республіці Пакистан, провінція Пенджаб, м.Гуджранвала, за національністю -панджабі, за віросповіданням - християнин, канонів релігії дотримується; в Пакистані у нього залишилось проживати п`ять родичів.
Також зазначено, що у позивача наявний національний паспорт серії НОМЕР_1 та копія паспортного документу з перекладом серії НОМЕР_2 . Датою виїзду за межі останньої країни проживання зазначено жовтень 2015 року, датою перетину кордону України 25.12.2015 року. Позивач перетнув український кордон таємно на автомобільному транспорті поза пунктом пропуску та без наявності документів. Причиною виїзду з останньої країни проживання позивачем зазначено релігійні причини.
У п.3.8 реєстраційного листка зазначено, що на питання щодо наміру повернутись в країну постійного проживання позивачем надана відповідь: «Так»; у п.4.2 зазначено, що на питання щодо наявності документів, що підтверджують факти переслідування або загрози переслідувань щодо заявника надана відповідь: «Ні»
Окрім того, вказано, що ні позивач, ні його члени родини не перебували в політичних, релігійних, військових або громадських організаціях в країні постійного проживання, та, що він не проходив строкову військову службу, не є військовозобов`язаним.
Разом з цим, відносно позивача 11.09.2017 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.102-107), в якій зазначено, що позивач з країни постійного проживання виїхав легально, на основі паспортного документу АВ 15612622 та туристичної візи літаком в жовтні 2015 року з м.Лохар (Пакистан) до м.Дубаї (ОАЕ), де перебував 2 години, та звідти прибув до м.Москва (Росія), в якому знаходився протягом 20-25 днів. Також у реєстраційному листку вказано, що 25.12.2015 року позивач нелегально перетнув український кордон в м.Київ, в яке прибув на автомобілі (таксі), а з м. Києва до м. Одеси позивач прибув на автобусі.
У розділі 4 «Причини виїзду з країни постійного проживання», ОСОБА_1 зазначено, що він мав певні релігійні проблеми, оскільки є християнином, а в Пакистані з 2014-2015 років дуже погане відношення до християн. В Пакистані є закон « 10ВС» або « 10СВ», який трактує, що мусульмани можуть вбивати людей з інших релігій. Окрім того, позивач повідомив, що він був членом церкви, та що коли його церква дізналась про даний інцидент (не вказано який), настоятель церкви зібрав її членів та спонукав до протестів проти мусульманських об`єднань.
З текстом вказаної анкети позивач ознайомлений, заперечень не висловив, що підтверджується його підписом на її останньому аркуші (т.1 а.с.107).
Судом встановлено, що 27.09.2017 року провідним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_8 проведено із заявником співбесіду та складено відповідний протокол (т.1 а.с.129-137), під час якої, окрім відомостей, які зазначені під час анкетування, позивач додатково вказав, зокрема, що він перед від`їздом до України щонеділі відвідував церкву ОСОБА_9 . Також, позивач під час даної співбесіди повідомив, що від приймав участь у мітингах за наявності проблем, щоби певні райони не заважали (не вказано кому), та щоби держава підтримувала та не чіпала церкву. Як вказав позивач, мітингували вони за адресою: ОСОБА_10 , яка є центром міста. Позивач повідомив, що про необхідність збиратись на мітинг позивач дізнавався з організації, яка була у церкві.
Під час співбесіди 27.09.2017 року позивач повідомив, що саме його батько вирішив питання щодо його виїзду з Пакистану. Афак ОСОБА_11 також вказав, що певні угрупування напали на нього та приблизно у травні 2014 року побили, у зв`язку із чим позивач відчув загрозу його життю та дійшов висновку про необхідність виїзду з Пакистану. На думку позивача, це були угрупування проти яких він мітингував. Позивач зазначив, що кожні 3 дні йому телефонували й погрожували, вказували не відвідувати мітинги та церкву.
Окрім того, позивач повідомив, що підтримує зв`язок з родичами в Пакистані через Інтернет та востаннє спілкувався з ними два дні тому (дата співбесіди 27.09.2017 року).
27 вересня 2017 року провідним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Димитрієвою Т.І. складено висновок щодо прийняття рішення для оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.140-141).
27 вересня 2018 року Головним управління ДМС в Одеській області прийнято наказ №183 (т.1 а.с.142) про здійснення оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту гр.Пакистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом встановлено, що 07.11.2017 року провідним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_8 проведено із заявником співбесіду та складено відповідний додатковий протокол (т.1 а.с.150-154). Під час вказаної співбесіди 07.11.2017 року позивач повідомив, що лише одного разу брав участь у мітингу, який відбувся приблизно у грудні 2014 року та про який йому було повідомлено секретарем храму засобом телефонного зв`язку. Датою останньої фізичної погрози позивач зазначив період травень-червень 2015 року.
Окрім того під час даної співбесіди позивач повідомив, що ні його членам сім`ї, ні близьким родичам, які проживають в Пакистані,- не погрожують.
27 листопада 2017 року, згідно з ч.8 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наказом Головного управління ДМС в Одеській області №225 продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Пакистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.157).
Судом встановлено, що провідним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Димитрієвою Т.І. 26.12.2017 року проведено із заявником співбесіду та складено відповідний додатковий протокол (т.1 а.с.162-164). Під час даної співбесіди позивачем, окрім раніше вказаного повідомлено, що в січні 2017 року ОСОБА_1 звертався в посольство Ісламської Республіки Пакистан у м.Києві для отримання паспорту. Підставою приховання вказаного факту під час повторного звернення до територіального органу ДМС 11.09.2017 року, позивач вказав те, що через відсутність посла Пакистану, паспортний документ було отримано лише в січні 2017 року. Окрім того позивач вказав, що звернувся в посольство для отримання паспорту, оскільки працівники територіального органу постійного про нього запитували.
Також, позивач повідомив, що планує одружитися на території України.
З протоколом позивач ознайомлений 26.12.2017 року (т.1 а.с.164).
05 січня 2018 року та 07 лютого 2018 року громадянин Пакистану ОСОБА_1 та громадянка України ОСОБА_12 звернулися до заступника начальника управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС в Одеській області із заявами, в яких просили надати згоду на укладення їх шлюбу (т.1 а.с.165-168).
Судом встановлено, що 26.01.2018 року провідним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_8 проведено із заявником співбесіду та складено відповідний додатковий протокол (т.1 а.с.174-178). Під час даної співбесіди позивачем, окрім раніше вказаного повідомлено, що у нього є дівчина на території України, яка разом із ним проживає в орендованій ними квартирі. Також позивач пояснив, що після прибуття до України, він протягом 25 днів проживав в готелі у м.Києві та лише коли у нього закінчились гроші на оплату за проживання в готелі, він переїхав до м.Одеси. Разом з цим, щодо періоду перебування в м.Москва (Російська Федерація), під час співбесіди 26.01.2018 року позивач повідомив, що проживав там більше місяця. Окрім того, ОСОБА_1 повідомив, що про те, що перетин кордону між Російською Федерацією та Україною є нелегальним, йому стало відомо лише тоді, коли йому повідомили про необхідність його перетину пішки.
Під час співбесіди 26.01.2018 року позивач також повідомив, що у Пакистані порушуються права його близьких, а саме, що в коледжі його брату повідомили, що вчитель не буде проводити лекцію поки його брат її не покине, оскільки він є християнином. Також позивач зазначив, що найбільша кількість християн проживає в таких містах Пакистану як м.Лохар та м.Карачі.
Відсутність альтернативи внутрішнього переміщення позивач пояснив лише тим, що Пакистан є мусульманською країною та що від переїзду нічого не зміниться.
Судом встановлено, що 07.02.2018 року головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Осадчим М.В. проведено із заявником співбесіду та складено відповідний додатковий протокол (т.1 а.с.179-184). Під час даної співбесіди позивачем, окрім раніше вказаного повідомлено дату та місце знайомства з нареченою, інформацію про її родичів та інші обставини щодо їх майбутнього одруження.
Окрім того, 07.02.2018 року головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Бабич К.І. проведено із ОСОБА_12 співбесіду та складено відповідний протокол (т.1 а.с.185-188). Вказана особа зазначила ідентичні повідомленим позивачем дані щодо її та ОСОБА_1 знайомства. Додаткового ОСОБА_12 повідомила на питання щодо планів виїзду з нареченим закордон, що вони (вона та позивач) планують в подальшому поїхати до м.Гохара в Пакистані на Батьківщину для того, щоб погостювати у рідних позивача, оскільки їх запрошували батьки позивача.
Відповідно до ч.6 ст.9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.
Судом встановлено, що на виконання зазначених приписів Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області направленні запити для здійснення перевірки щодо наявності або відсутності інформації, яка перешкоджала б наданню статусу біженця в Україні відносно громадянина ПакистануАфак ОСОБА_11 (т.1 а.с.125, 143-145).
Так, у висновку зазначено, зокрема, наступне.
Щодо інформації про заявника вказано, що позивач тричі звертався із заявою до територіального органу ДМС. Вперше ОСОБА_1 , звернувся 19.02.2016 року за міжнародним захистом до територіального підрозділу ДМС та рішенням ГУДМС від 21.03.2016 року №54, яке було предметом розгляду Одеським окружним адміністративним судом у справі №815/1544/16, відмовлено в оформленні документів. Повторне звернення до територіального підрозділу ДМС відбулось 11.08.2016 року та відповідно до наказу ГУДМС в Одеській області від 29.08.2016 № 164, яке було предметом розгляду Одеським окружним адміністративним судом у справі №815/4581/16, особі відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В третій заяві про звернення за захистом від 11.09.2017 року заявник не зазначив нововиявлених обставин у контексті п.3 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також, як вказано у висновку, шукачем захисту не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів не вибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту, як в країні громадянської належності, так і поза її межами.
Стосовно інформації щодо виїзду заявника з країни громадянської належності зазначено, що в жовтні 2015 року шукач захисту виїхав маршрутним таксі з м. Гуджранвала (Пакистан) до м. Лохар (Пакистан), звідки вилетів авіарейсом Лохар (Пакистан) - Дубаї (ОАЕ) - Москва (Російська Федерація), державний кордон перетнув легально, на підставі паспортного документу гр. Пакистану та оформленої візи до Російської Федерації. В м. Дубаї (ОАЕ) особа знаходилася протягом 2 годин. На території Російської Федерації заявник знаходився легально на підставі туристичної візи протягом 25 днів.
Державний кордон України шукач захисту перетнув 25.12.2015 року, нелегально, автотранспортом поза пункту пропуску. Звернення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбувалося постійно із зволіканням, вперше 19.02.2016 року, друге 11.08.2016 року, втретє шукач захисту звернувся 11.09.2017 року. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України, при кожному зверненні особа притягувалась до адміністративної відповідальності, були складені протокол та постанова про адміністративне правопорушення, передбачені ст. 203 КУпАП.
Що стосується звернення за міжнародним захистом та унеможливлення добровільного повернення до Пакистану, у висновку зазначається, що серед причини звернення за міжнародним захистом заявник називає неможливість свого повернення до Пакистану через ймовірні релігійні переслідування та погроз на його адресу, які надходили від невідомих осіб, через його участь у мітингах, які були організовані проти мусульман на підтримку християн Пакистану. Шукач захисту стверджує, що наразі він не може повернутися на Батьківщину через побоювання за власне життя і безпеку на території країни громадянської належності у зв`язку з вищезазначеною обставиною. За матеріалами особової справи встановлено, що після виїзду особи з країни громадянської належності в Пакистані (м. Сіалкот) залишились проживати його близькі родичі, а саме: батько, матір, брат та дві сестри. Заявником було надано інформацію, щодо відсутності переслідування його близьких та родичів, які залишилися проживати на території Пакистану.
Відносно аналізу правдоподібності наданої заявником інформації у висновку зазначається, що інформація щодо громадянства та віросповідання (християнство) підтверджується документально.
В частині аналізу правдоподібності наданої заявником інформації стосовно ймовірних переслідувань з боку мусульман на релігійній основі як причини виїзду заявника за межі країни громадянської належності, у висновку вказується, що під час проведення анкетування та протоколів співбесід, заявник зазначив, що наразі не має наміру повертатися до Пакистану через загрозу зазнати переслідувань через релігійну належність до християн. З матеріалів особової справи спостерігається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Також, під час проведення протоколів співбесід, заявник не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Під час процедури набуття міжнародного захисту шукач захисту чітко зазначив, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території країни громадянської належності. Зі слів шукача захисту на території Батьківщині він був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля за релігійним переконаннями, через належність до християн, а саме, що він зазнавав фізичної розправи з боку мусульман.
Ані шукач захисту, ані його близькі родичі ніколи не були членами жодних політичних релігійних, військових або громадських організацій на території країни громадянської належності. Також, за матеріалами особової справи шукача захисту відсутня інформація стосовно можливих в нього проблем з представниками органів державної влади країни громадянської належності.
Під час процедури набуття міжнародного захисту шукач захисту заявив, що на території країни громадянської належності він зазнавав релігійних переслідувань. Під час проведення протоколу співбесіди від 27.09.2017 року ним було вказано, що у Пакистані заявник зазнавав дискримінацію з боку мусульманського населення через його належність до християн, а саме через його участь у мітингу, який був організований в підтримку християн Пакистану. Внаслідок подальших погроз від представників вищезазначеного угрупування, батьками шукача захисту було прийнято рішення стосовно необхідності виїзду заявника за межі країни громадянської належності.
Твердження заявника з приводу можливого переслідування у випадку повернення до країни громадянської належності містять низку значних розбіжностей та суперечностей, які шукач захисту не зміг належним чином пояснити та обґрунтувати, що суттєво знижує рівень довіри до заяви особи та свідчить про зловживання з боку заявника процедурою набуття міжнародного захисту.
Як зазначено у висновку від 26.04.2018 року, аналізуючи твердження заявника, за матеріалами його особової справи, встановлено розбіжність наданої інформації, а саме:
- під час проведення протоколу співбесіди від 27.09.2017 року заявник повідомив, що протест, в якому він приймав участь проти мусульман відбувся в грудні 2014 року, тим самим підтвердивши, що погрози фізичної розправи, щодо участі в зазначеному мітингу на адресу заявника почали надходити вже в травні 2014 року, тобто за півроку до проведення такого мітингу;
- під час проведення додаткового протоколу співбесіди від 07.11.2017 року, спершу заявник повідомив, що остання погроза життю надходила в жовтні 2015 року, а надалі повідомив, що остання погроза надходила в травні 2015 року. При цьому, на запитання щодо надання заявником суперечливої інформації, віг зазначив, що плутається в датах та часі подій. Крім того, під час проведення співбесіди заявник повідомив, що у зв`язку з участю в мітингах, він зазнавав фізичної розправи, після чого родина рекомендувала залишити територію Пакистану. Надалі заявник зазначив, що під час зустрічі на вулиці фізичного насилля не зазнавав та отримав усне попередження не брати участь у мітингах, після чого повернувся до додому. На запитання, як він може пояснити розбіжність наданої інформації, повідомив, що не зрозумів питання;
- згодом під час проведення додаткового протоколу співбесіди від 07.11.2017 року, шукачем захисту було надано інформацію, що перші погрози почалися вже через 5 днів після зазначеного мітингу через телефонні дзвінки та через декілька тижнів почали надходити усні погрози на адресу заявника щодо припинення відвідування церкви, участі у мітингах, оскільки у разі недотримання цього, - відбуватиметься фізична розправа. Однак, позивач свідомо продовжував відвідувати християнську церкву та висловлювати власну думку, навіть після попередження погрози фізичної розправи. В свою чергу, шукачем захисту не було надано доказів стосовно погроз на його адресу;
- під час проведення анкетування від 13.09.2017 року, заявником було зазначено, що він активно приймав участь у протестах проти мусульман Пакистану, проте згодом, заявником була надана інформація, що участь в даних протестах він не приймав;
- із документів наданих до територіального підрозділу ДМС, в якості підтвердження власного переслідування, шукач захисту надав копії листів з перекладом Католицької церкви Святого Йозефа, де вказано, що заявник належить до католицької спільноти вищезазначеного церковного приходу та є активним членом церкви. Територіальним підрозділом прийнято дані листи та зроблено висновок, що вищезазначена церква є діючою, функціонує належним чином та займає певну позицію на території Пакистану. Із наданих листів вбачається, що в них немає жодного висловлення про ймовірне переслідування заявника на території Пакистану;
- на запитання, чому перебуваючи легально на території Росії протягом 25 днів на основі дозволу компетентних органів, заявник не звернувся до міграційних структур Росії у м. Москві з метою легалізації, заявник спочатку повідомив, що не володів інформацією про існування міграційних служб, а надалі повідомив, що не мав на меті залишитися на території Росії через домовленість зі своїм посередником, який мусив допомогти заявникові потрапити на територію України легальним шляхом за допомогою української візи;
- заявник повідомив, що у разі повернення на Батьківщину його може очікувати смерть, дискримінація, переслідування або смертна кара, через його належність до християн. Зі слів шукача захисту, батьки заявника рекомендують не повертатися до Пакистану через ймовірне переслідування. Під час проведення процедури співбесіди від 27.09.2017 року заявник повідомив, що батьки з самого народження сповідують християнство та що сім`я заявника не змінювала місце проживання, та наразі вони перебувають за колишньою адресою проживання в Пакистані, провінції Пенджаб та за цей час не зазнавали фізичного насилля. Про нормальне фінансове становище та ставлення до християн на території Пакистану свідчить факт, що батько працює на фабриці, яка займається виготовленням футбольних м`ячів, матір домогосподарка, брат та сестра навчаються. Зі слів заявника, близькі родичі не планують переїжджати по України;
- під час першого звернення заявника до територіального підрозділу ДМС в анкеті заявник повідомив, що основною причиною виїзду з країни громадянської належності стало порушення закону «№95С», а під час третього звернення, заявник робить посилання на закон « 10ВС», який нібито дозволяє мусульманам вбивати людей іншого віросповідання. На прохання пояснити дані розбіжності в законах, особа вказала, що він не розуміє закони;
- в заяві від 11.09.2017 року заявник вказав, що після мітингу, який відбувся у підтримку християн та проти мусульман, на адресу заявника надійшов телефонний дзвінок з погрозою смертної розправи. Також він зазначив, що через декілька днів після дзвінка зазнав фізичного насилля з боку мусульманського об`єднання. Згодом, під час проведення протоколу співбесіди заявник не зміг чітко повідомити хто саме був нападником та лише припустив, що це можуть бути мусульманські об`єднання; в свою чергу, під час проведення додаткового протоколу співбесіди, заявник зазначив, що не знає, хто саме йому погрожував та повідомив, що це була невідома група;
- під час проведення додаткового протоколу співбесіди від 07.11.2017 року, заявник повідомив, що у вищезазначеному мітингу приймало участь 200 осіб та декого з мітингувальників він знає. В заяві від 11.09.2017 року заявником було зазначено, що на його адресу та адреси його однодумців неодноразово здійснювалися замахи на життя. На запитання, чи були переслідування з боку мусульман до інших учасників акції протесту, заявник надав суперечливу інформацію, а саме повідомив, що не знає чи зазнавали переслідування інші учасники протесту.
Як зазначено у висновку від 26.04.2018 року, розглядаючи надані усі можливі факти, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів, слід зазначити, що в заяві про звернення за захистом від 11.09.2017 року заявник не надав нововиявлених обставин свого переслідування на території Батьківщини, яка б була відмінна від історії, за якої йому 19.02.2016 та 29.08.2016 року було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні.
Під час проведення анкетування від 13.09.2017 року, заявник повідомив, що його паспортний документ було вилучено посередником під час його перебування на території Російської Федерації та зі слів заявника, зазначений документ повинні були повернути після перетину кордону України. Як повідомив заявник, надалі він не мав зв`язку ані зі своїм агентом, ані з людиною, яка повинна була передати йому паспортний документ на території України. Згодом зв`язок обірвався, через викрадення мобільного телефону шукача захисту.
Згодом, у січні 2017 року заявником було отримано новий паспортний документ громадянина Пакистану, виданий Посольством Ісламської республіки Пакистан у м.Києві терміном дії до 18.01.2022 року, який він надав до територіального підрозділу ДМС лише у грудні 2017 року.
Тобто, під час третього звернення заявника до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту 11.09.2017 року, заявником було приховано факт отримання нового паспортного документу громадянина Пакистану, пояснюючи це тим, що він не знав чи слід йому надавати зазначену інформацію. Крім цього, одразу після надання документу заявник почав цікавитися фактом одруження з громадянкою України, що свідчить про особисті наміри з легалізації в Україні.
Як вказано у висновку від 26.04.2018 року, зазначений елемент отримання паспортного документу свідчить про те, що заявник продовжує користуватися захистом регіону походження, має бажання та можливість користуватися подібним захистом, не має обґрунтованих причин для відмови у користуванні подібним захистом. Зазначене свідчить про відсутність обґрунтованих загроз для життя чи свободи заявника у випадку його повернення до регіону проживання та додатково підтверджує відсутність будь-яких зобов`язань особи перед власною державою.
Вказані обставини, як зазначено у висновку, вказують на зловживання з боку заявника процедурою набуття міжнародного захисту, введення в оману співробітників органу міграційної служби, надання неправдоподібної інформації стосовно обставин наявності у нього паспортних документів, що суттєво знижує рівень довіри до заяви шукача захисту в цілому.
Враховуючи зазначене, вбачається, що звернення заявника до територіального підрозділу ДМС обумовлене не потребою в міжнародному захисті, а бажанням легалізуватися на території України задля спільного проживання та документального оформлення зв`язків зі своєю цивільною дружиною, з якою їх пов`язує спільний побут, на що прямо вказує заявник під час проведення з ним протоколу співбесіди.
Окрім того, у висновку від 26.04.2018 року вказано, що заявник приховав той факт, що одразу після потрапляння до України він зробив спробу нелегального переправлення до Європейських країн, що вказує на відсутність потреби у міжнародному захисті в Україні, а саме в березні 2016 року ГУ ДМС в Одеській області отримано інформацію від Західного регіонального управління Чернівецького прикордонного загону Державної прикордонної служби України стосовно затримання іноземця 03.03.2016 року, під час спроби незаконного перетину українсько-румунського кордону.
У висновку від 26.04.2018 року вказано, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення особи за захистом, причину виїзду заявника з Пакистану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Разом з цим, у висновку зазначається, що можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні.
В частині аналізу альтернативи внутрішнього переміщення у висновку вказано, що ІКП підтверджується, що наразі в Пакистані не відслідковуються ознаки масового утискання християн. Наявною ІКП спостерігаються тенденції до поліпшення загальної ситуації в країні та налагодження відносин між християнами та мусульманами задля подальшого відновлення миру на території Пакистану.
Враховуючи необґрунтованість історії переслідування заявника та відсутність існування серйозних ризиків життю або здоров`ю особи в країні громадянської належності, у висновку зазначено, що заявник має усі можливості для повернення до країни громадянської належності. В Пакистані проживає від 2,05 до 2,09 мільйонів християн, при ньому близько 90% християн проживають в провінції Пенджаб, де саме наразі і проживає родина заявника.
Таким чином, як зазначено у висновку від 26.04.2018 року, проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту вбачається можливість повернення заявника до рідного м. Сіалкот. Разом з тим, допускається можливість використання альтернативи внутрішнього переміщення у випадку виникнення подібної необхідності.
Окрім того, в частині аналізу перебування в третій безпечній країні, у висновку зазначено, що після виїзду з Пакистану заявник легально перебування на території Російської Федерації, де не приймав спроб звернення за міжнародним захистом на території Російської Федерації через особисті міркування, обумовлені подальшим виїздом на територію України.
Територіальним підрозділом ДМС вбачається, що перебування заявника на території Російської Федерації, яка приєдналася до Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, присутність доступу до мережі інтернет, створювала можливість для звернення заявника за міжнародним захистом на території цієї країни. Водночас, як вказано у висновку, відсутність звернення за міжнародним захистом на території Російської Федерації, подальший нелегальний виїзд заявника до України був обумовлений лише рішенням для подальшого проживання на території України та свідчить про зловживання з боку заявника встановленою процедурою набуття міжнародного захисту.
Щодо аналізу положень щодо виключення, у висновку вказано, що проведеним аналізом особової справи можливо встановити, що особа не потрапляє під категорію виключення згідно зі ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність інформації щодо його причетності до вчинення злочину проти миру або особо тяжкого злочину, вчиненні дій, які суперечать меті та принципам ООН тощо. Заявник також не був визнаний біженцем в іншій країні.
Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
01 червня 2018 року відповідачем прийнято рішення №180-18 Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.45), яким на підставі вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області встановлено, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону, у зв`язку із чим позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
20 червня 2018 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області на підставі рішення ДМС №180-18 від 01.06.2018 року, на ім`я ОСОБА_1 складено повідомлення №537 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.7, 42), в якому, зокрема зазначено, що: подана заявником історія переслідування не відповідає критеріям міжнародного захисту та отримана від заявника інформація щодо його переслідування має низку суперечностей, які суттєво вплинули на прийняття рішення за поданою заявою.
У вказаному повідомленні зазначено, що відповідно до ст.12 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту позивач має право оскаржити рішення, звернувшись до суду в п`ятиденний термін з дня отримання повідомлення.
Позивач отримав вказане письмове повідомлення 24.09.2018 року, що підтверджується матеріалами справи.
Не погодившись з рішенням Державної міграційної служби України №180-18 від 01.06.2018 року, позивач 26.09.2018 року звернувся до суду з даною позовною заявою.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємозв`язок їх у сукупності, суд зазначає наступне.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця
Суд вважає необхідним зазначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Згідно абз.5 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з ч.7 ст.7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Слід зазначити, що вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме, не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності; не надано ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування позивача на Батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Пакистану; до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.
Надаючи оцінку доводам позивача, суд зазначає, що звертаючись із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту перший та другий раз, позивач, причинами виїзду з країни походження називає побоювання стати жертвою переслідування як активного члена християнської громади. Разом з тим, правова оцінка зазначеним обставинам була надана в постановах Одеського окружного адміністративного суду від 12.05.2016 року №815/1544/16 та від 16.12.2016 року у справі №815/4581/16, які набрали законної сили.
При третьому зверненні до ГУ ДМС позивачем не наведено нові обґрунтованості побоювання стати жертвою насилля у разі повернення на Батьківщину, в заяві про звернення за захистом від 11.09.2017 року заявник не надав нововиявлених обставин свого переслідування на території Батьківщини, яка б була відмінна від історії, за якої йому 19.02.2016 та 29.08.2016 року було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні.
Також позивач не надав ані відповідачу, ані до суду доказів того, що стосовно нього було застосовано фізичне насилля чи погрози за ознаками приналежності до християнського віросповідання.
При вирішенні даної адміністративної справи, суд не приймає до уваги посилання позивача на довідку, яка видана католицькою церквою Святого Йозефа від 01.12.2016 року про те, що позивач є християнином та належить до католицької спільноти церковного приходу, оскільки, по-перше, оцінку вказаній довідці вже було надано у постанові суду від 16.12.2016 року по справі №815/4561/16, яка набрала законної сили 01.03.2017 року та в якій зазначено, що вказана довідка не є доказом того, що позивач зазнавав переслідувань чи утисків за релігійними ознаками.
По-друге, суд зазначає, що вказаною довідкою може бути підтверджено лише факт функціонування відповідної церкви станом на дату її видачі.
Також, як під час першого та другого звернення, так і під час третього звернення причинами звернення до міграційної служби позивач зазначає те, що хоче легально знаходитись на території України. Тому, суд приходить до висновку, що твердження позивача щодо існування небезпеки, яка йому загрожує, у разі повернення до Пакистану, є безпідставними, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації на території України.
На вказану обставину також може вказувати й факт наміру позивача одружитися з громадянкою України.
При цьому при вирішення даної адміністративної справи, суд не враховує наявність наміру позивача в укладенні шлюбу з громадянкою України, оскільки вказана обставина не входить до предмету доказування в даній адміністративній справі.
Водночас, при вирішенні справи судом враховується те, що під час співбесіди 07.02.2018 року із нареченою (дівчиною) позивача - ОСОБА_12 , вказана особа повідомила на питання щодо планів виїзду з нареченим закордон, що вони (вона та позивач) планують в подальшому поїхати до м.Гохара в Пакистані на Батьківщину для того, щоб погостювати у рідних позивача, оскільки їх запрошували батьки позивача.
Враховуючи зазначене, вбачається, що звернення заявника до територіального підрозділу ДМС обумовлене не потребою в міжнародному захисті, а бажанням легалізуватися на території України задля спільного проживання та документального оформлення зв`язків зі своєю цивільною дружиною, з якою їх пов`язує спільний побут, на що прямо вказував позивач під час проведення з ним протоколу співбесіди.
Тобто, вказане також додатково свідчить про те, що твердження позивача щодо існування небезпеки, яка йому загрожує, у разі повернення до Пакистану, є безпідставними.
Отже, докази, що можуть підтвердити реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя, у разі повернення до країни громадянської належності Пакистану, як і докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ДМС України та її територіального підрозділу при розгляді третьої заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з ч. 1 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 2 вказаної статті визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Суд звертає увагу на те, що позивач прибув в Україну наприкінці грудня 2015 року, однак вперше із з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся до органу міграційної служби лише 19.02.2016 року.
В той же час, після набрання рішенням у справі №815/1544/16 законної сили, позивач вдруге звернувся 11.08.2016 року, а втретє, після набрання рішенням у справі №815/4581/16 законної сили, позивач звернувся лише 11.09.2017 року.
При цьому, як вже зазначено судом, жодного нового доказу та доводу на підтвердження обґрунтованості звернення до органу міграційної служби позивачем не надано та не наведено.
Суд погоджується із твердженням відповідача, що цим самим, позивач порушив вимоги ч.2 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Факт досить тривалого зволікання із першим, другим та третім зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дані звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявами про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.
Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.
Так, Верховний суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.
Тому, враховуючи те, що дата першого звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд дійшов висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.
Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України Про судоустрій та статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Згідно з ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд звертає увагу на те, що позивач зазначав, що він ніколи не брав участь в діяльності політичних партій та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи до соціальної групи.
Під час співбесід, які відбувались при розгляді усіх трьох звернень позивача, позивач повідомив, що його родичів, які залишились проживати в Пакистані, провінції Пенджаб, ніхто не переслідує. Вказані обставини також були підтверджені позивачем під час судового засідання 28.11.2018 року.
Позивач також повідомив, що його брат та сестра навчаються, а батько працює а Пакистані.
Також, судом встановлено, що під час проведення анкетування від 14.03.2016 року, позивачу було запропоновано розповісти про можливі інциденти із застосуванням фізичного насильства відносно нього на території Пакистану. Разом з тим, позивач повідомив, що будь-яких подій з ним не траплялось, були погрози через віросповідання, приклади яких він назвати не зміг, що підтверджується протоколом анкетування від 09.02.2016 року.
В свою чергу, при другому та третьому зверненні позивач вже повідомляє, що через участь в мітингу він отримував погрози від мусульман.
Під час судового розгляду даної адміністративної справи, на запитання представника відповідача чому позивач вважає, що погрози лунали саме від мусульман, і чому зазначає, що його побили саме мусульмани, ОСОБА_1 вказав, що це напевно були мусульмани, оскільки від християн не могли такі погрози лунати та християни нікого не б`ють.
Тобто, як вбачається з викладеного, це є лише припущенням позивача.
Також, слід зазначити, що в матеріалах особової справи позивача міститься фотографія, на якій він зображений на мітингу з плакатом в руках та надписом на ньому «Не потрібно насилля», однак з боку позивача ані відповідачу, ані до суду так і не було надано жодного підтвердження того, що дана фотографія була зроблена саме на мітингу в Пакистані, щодо захисту прав християн та у період, про який зазначав позивач.
Тобто, вказана фотографія не може бути належним доказом участі позивача у мітингу (протесті), про який він зазначав, як на підставу наявності побоювань за своє життя.
Крім того, при розгляді даної справи, суд враховує, що позивачем до міграційної служби було неодноразово надано суперечливі дані, зокрема, щодо наступного:
- під час співбесіди 27.09.2017 року позивач повідомив, що він приймав участь у мітингах, за наявності проблем, щоб певні райони, не заважали (не вказано кому) та щоб держава підтримувала, не чіпали церкву, в той час як судовому засіданні 28.11.2018 року та під час співбесіди 07.11.2017 року вказав, що брав участь у мітингу лише 1 раз у 2014 році;
- під час співбесіди 07.11.2017 року позивач на початку співбесіди зазначає, що останньою погрозою, яка лунала на його адресу була усна погроза, в той же час в кінці співбесіди, позивач зазначає, що останньою погрозою була фізична погроза;
- при першому та другому зверненні за захистом, позивач повідомляв, що перебував у м.Москві 20-25 днів, поряд з цим, щодо періоду перебування в м.Москва (Російська Федерація), під час співбесіди 26.01.2018 року позивач повідомив, що проживав там більше місяця;
- під час проведення додаткового протоколу співбесіди від 07.11.2017 року позивач зазначає, що на нього неодноразово здійснювалися замахи на життя, водночас, під час інших співбесід, вказує, що побиття відбулось всього лише один раз та, що усі інші погрози були усними;
- підставами щодо не звернення за захистом на території Російської Федерації позивач зазначає, то не володіння інформацією про існування міграційних служб, то відсутність мети залишитися на території Росії через домовленість зі своїм посередником;
- під час співбесіди 27.09.2017 року позивач вказує, що його було побито в травні 2014 року, водночас під час співбесіди 07.01.2017 року ОСОБА_1 вказує, що побиття відбулось в травні-червні 2015 року, після його участі у мітингу. В той же час, як вказує позивач, мітинг відбувся то у листопаді, то у грудні 2014 року.
Вказані суперечності в даних, наданих позивачем про обставини, які слугували підставою для звернення за міжнародним захистом є свідченням зловживання з боку позивача.
Отже, суд погоджується із доводами позивача, що твердження заявника з приводу можливого переслідування у випадку повернення до країни громадянської належності містять низку значних розбіжностей та суперечностей, які шукач захисту не зміг належним чином пояснити та обґрунтувати, що суттєво знижує рівень довіри до заяви особи та свідчить про зловживання з боку заявника процедурою набуття міжнародного захисту.
Крім того, при розгляді даної справи суд враховує, що під час третього звернення заявника до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту 11.09.2017 року, заявником було приховано факт отримання нового паспортного документу громадянина Пакистану, пояснюючи це тим, що він не знав чи слід йому надавати зазначену інформацію.
На думку суду, факт отримання паспортного документу свідчить про те, що заявник продовжує користуватися захистом регіону походження, має бажання та можливість користуватися подібним захистом, не має обґрунтованих причин для відмови у користуванні подібним захистом. Зазначене свідчить про відсутність обґрунтованих загроз для життя чи свободи заявника у випадку його повернення до регіону проживання та додатково підтверджує відсутність будь-яких зобов`язань особи перед власною державою.
Окрім того, судом при розгляді справи враховується, що позивач приховав той факт, що одразу після потрапляння до України він зробив спробу нелегального переправлення до Європейських країн, що вказує на відсутність потреби у міжнародному захисті в Україні, а саме в березні 2016 року ГУ ДМС в Одеській області отримано інформацію від Західного регіонального управління Чернівецького прикордонного загону Державної прикордонної служби України стосовно затримання іноземця (позивача) 03.03.2016 року, під час спроби незаконного перетину українсько-румунського кордону (т.1 а.с.372-373).
Вказана обставина є також додатковим негативним елементом клопотання позивача про надання міжнародного захисту.
Аналізуючи інформацію по країні походження позивача, судом встановлено, що Ісламська Республіка Пакистан - це держава Південної Азії, яка виникла в 1947 році в результаті розділу території Британської Індії, межує з Індією, КНР, Афганістаном та Іраном. Є учасником міжнародних організацій: ООН, Співдружність Націй, ВТО, Шанхайська організація співробітництва та членом країн, що розвиваються Групи 77. Пакистан - федеративна республіка змішаного типу, що складається із 4 провінцій (Пенджаб, Сінд, Хайбер-Пахтунхва та Белуджистан).
Етнічний склад населення: пенджабці, пуштуни, сіндхи, сар`яки, мухаджири, белуджи та інші. Відповідно до конституції Пакистану, національною мовою республіки є урду. Допускається застосування англійської мови як офіційної. Пакистан - шоста по кількості населення країна світу і друга по чисельності мусульманського населення після Індонезії. 96% населення є мусульманами, в тому числі 91% - суніти, и 5% - шиїти. Державною релігією є іслам сунітського толку. До конфесійного складу відносяться: мусульмани, індуїсти, християни, ахмаді, сікхи, парси, буддисти, іудеї, бахаї та аміністи.
В Пакистані не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також значних конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.
При цьому, надана з боку позивача у судовому засіданні публікація від 01.11.2018 року «В Пакистане протестуют против отмены приговора за богохульство», з урахуванням вищенаведеного судом, жодним чином не спростовує висновків суду.
Водночас, відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Заявлена позивачем у його заяві, під час анкетування та співбесіди інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Пакистані його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.
Також, позивачем взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що він змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.
Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.
Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу особи, що потребує додаткового захисту, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.
Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).
Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Позивач не навів достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Пакистані. Надана ним інформація при викладенні причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, належних документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надано, не доведено жодного суттєвого факту заяви. Позивачем не надано переконливих доказів щодо ймовірної небезпеки, яка може очікувати на нього в разі повернення на батьківщину.
Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в Пакистані, а також підстав для виїзду з Пакистану дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через ймовірні індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Крім того, у відповідності до абз.6 ч.1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Згідно п.22 ч.1 ст.1 третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.
З пояснень позивача вбачається, що до прибуття в Україну, ОСОБА_1 протягом близько 25 днів перебував на території Російської Федерації, тобто згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту позивач знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.
Російська Федерація, в свою чергу, підпадає під таке визначення третьої безпечної країни, оскільки:
- має дотримуватись міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання);
- має дотримуватись міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постановою Верховного Совєта Російської Федерації від 13.11.1992 № 3870-1 Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців Конвенцію про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року було приєднано до законодавства Російської Федерації);
- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації Про біженців від 19.02.1993 № 4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним.
Таким чином, в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на батьківщині позивач мав звернутись за захистом на території Російської Федерації, приймаючи до уваги той факт, що він потрапив до вказаної країни легально.
При цьому суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що йому було невідомо про можливість звернутись за захистом до відповідних установ Російської Федерації, оскільки, як повідомлено позивачем, під час перебування у даній країні, у нього, зокрема, був безперешкодний доступ до мережі інтернет.
Разом з цим, з матеріалів особової справи судом встановлено, що позивач не навів обґрунтованих мотивів неможливості переїзду у іншу частину Пакистану, не пояснив, чому звернувся з заявою про захист саме у територіальний орган ДМС в Одеській області, а не безпосередньо у м. Києві, в який він прибув, та в якому, як вказує позивач, він перебував близько місяця, доки у нього не закінчились гроші.
Суд вважає, що за відсутністю підстав та з урахуванням розбіжностей в інформації, наданої заявником, дане звернення є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими та необґрунтованими, останнім не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за релігійними ознаками, та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими ймовірними побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в Пакистані та перебуваючи поза його межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що звернення позивача є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 01.06.2018 року №180-18, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято Державною міграційною службою України на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.
Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Оскільки судом встановлено правомірність прийняття Державною міграційною службою України спірного рішення від 01.06.2018 року №180-18, то похідна позовна вимога позивача про зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також не підлягає задоволенню.
Решта доводів позивача та його представника висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, з огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 01.06.2018 року №180-18, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не підлягають задоволенню.
28.11.2018 року судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду та зазначено, що повний текст рішення суду буде виготовлено у строк, визначений ч.3 ст.243 КАС України.
Згідно з приписами ч.3 ст.243 КАС України залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Згідно з ч. 1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 71, 77, 78, 90, 120, 241-246, 262 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 03.12.2018 року.

Суддя О.М. Соколенко

.