Справа № 808/2199/18
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

06 листопада 2018 року Справа № 808/2199/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стрельнікової Н. В.,

за участю секретаря Фесик А.В.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача 1: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до відповідача 1 Фонду державного майна України,

до відповідача 2 виконуючого обовязки голови Фонду державного майна України ОСОБА_4

до відповідача 3 регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_5

про визнання протиправними дій, скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Фонду Державної майна України (далі відповідач1), до Виконувача обовязків голови Фонду Державного майна України ОСОБА_4 (далі відповідач 2), в якому позивач, з урахуванням заяви про зміну предмету позову (вх.№25196 від 13.08.2018) просить:

-визнати протиправними дії виконуючого обовязки голови Фонду державного майна України ОСОБА_4 зі звільнення ОСОБА_3 з посади начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області.

-визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу Фонду державного майна України №99-р від 18 травня 2018 року Про звільнення ОСОБА_3 та поновлення на посаді ОСОБА_6Д.

-поновити ОСОБА_3 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області з 19 травня 2018 року.

-стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову позивачка вказує, що відповідачем відповідно до наказу в.о. голови Фонду ОСОБА_4 від 18.05.2018 №99-р. на виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 02.04.2015 по справі №808/9545/14 поновлено на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області ОСОБА_6, звільнивши при цьому з вказаної посади ОСОБА_3 Вважає вказаний наказ протиправним, стверджує, що відповідачем в порушення вимог чинного законодавства не запропоновано позивачці переведення на іншу роботу. Крім того, вважає, що в.о. голови Фонду Державного майна ОСОБА_4 не мав повноважень вирішувати питання про звільнення позивачки, оскільки за приписами п.4 ч.2 ст. 17 Закону про Державну службу, такі повноваження покладено на керівника державної служби, а саме керівника апарату Фонду державного майна України. Просить позов задовольнити.

Відповідач1 проти позову заперечує з підстав, викладених у письмовому відзиві (вх..№22824 від 23.07.2018) звертає увагу суду на те, що позивачку було звільнено відповідно до приписів п.1 ч.1 ст. 88 Закону України «Про державну службу», якою передбачено, що підставами для припинення державної служби у звязку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала. При цьому обовязку щодо пропонування вакантних посад з метою переведення для подальшої роботи зазначеною статтею не передбачено. Також стверджує, що відповідно до Закону України «Про Фонд державного майна України», Положення про регіональне відділення Фонду Державного майна України, та наказу Фонду від 04.05.2018 №355к «Про тимчасове підпорядкування підрозділів апарату Фонду державного майна України та розподіл функціональних обовязків між керівництвом Фонду» саме Голова Фонду державного майна України наділений виключною компетенцією щодо звільнення керівників регіональних відділень з посад державної служби. У звязку з чим вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 18.06.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 16.07.2018, яке не відбулося у звязку з перебуванням головуючого судді у відпустці та було перенесено на 22.08.2018.

22.08.2018 відкладено підготовче засідання на 12.09.2018.

12.09.2018 залучено до участі у справі співвідповідача - регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5; витребувано додаткові докази від відповідача та відкладено підготовче засідання на 16.10.2018.

16.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 06.11.2018 в режимі відео конференції.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник відповідача1 проти позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві на адміністративний позов.

Інші учасники справи у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити виходячи із наступного.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3, відповідно до наказу в.о. Голови Фонду від 11.03.2015 №27-д, з 12 березня 2015 року призначена на посаду начальника регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області.

18 травня 2018 року позивачку ознайомлено з наказом Фонду Державного майна України №99-р від 18.05.2018 «Про звільнення ОСОБА_3 та поновлення на посаді ОСОБА_6Д.»

Не погоджуючись із вказаним наказом позивачка звернулась до суду із цим позовом.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом від 24.11.2014 №148-р гр. ОСОБА_6 було звільнено з посади начальника Регіонального відділення Фодну державного майна України по Запорізькій області за систематичне невиконання без поважних причин службових обовязків (пункт 3 статті 40 КЗпП України).

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 02.04.2014 у справі №808/9545/15 позов було задоволено, визнано протиправним наказ Фонду від 24.11.2014 №148-р та поновлено ОСОБА_6 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області з 25.11.2014.

Наказом Фонду Державного майна України №99-р від 18.05.2018 поновлено ОСОБА_6 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області з 21.05.2018.

Одночасно з поновленням ОСОБА_6 наказом Фонду Державного майна України №99-р від 18.05.2018 звільнено з посади начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області ОСОБА_3.

Даний наказ видано відповідно до пункту 1 частини 1 статті 88 Закону України "Про державну службу", пункту 6 статті 40 Кодексу законів про працю України та на виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 02.04.2014 у справі №808/9545/15 (а.с. 21).

Підстави для припинення державної служби визначено частиною 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону).

Підставами для припинення державної служби у зв'язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 88 Закону № 889-VIII є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Разом з тим, згідно частин 1-3 статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Оскільки у спеціальному законі, яким у спірних правовідносинах є Закон № 889-VIII, прямо вказано про поширення норм законодавства про працю на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, до таких відносин застосовуються норми КЗпП України.

Встановлено, що ОСОБА_3 було звільнено у зв'язку із поновленням на займаній нею посаді ОСОБА_6 на підставі пункту 1 частини 1 статті 88 Закону № 889-VIII.

Законом № 889-VIII не врегульовано порядку звільнення державного службовця з посади з такої підстави.

Суд звертає увагу, що передбачені пунктом 5 частини 1 статті 83, пунктом 1 частини 1 статті 88 Закону № 889-VIII підстави для припинення державної служби тотожні підставі припинення трудового договору, передбаченої пунктом 6 частини 1 статті 40 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Частиною другою цієї ж статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, нормами трудового законодавства на власника або уповноважений ним орган покладено обов'язок запропонувати працівнику, який підлягає звільненню у зв'язку з поновленням на посаді працівника, який раніше виконував цю роботу, іншу роботу.

Звільнення можливе лише у разі відмови працівника від запропонованої роботи (посади).

Встановлено, що відповідачем не пропонувалося ОСОБА_3 жодних посад. Вказане свідчить про протиправність звільнення позивача.

Згідно з інформацією, що розміщена на офіційному веб-сайті РВ ФДМУ по Запорізькій області, а також відповідно до наказу в.о. голови Фонду державного майна України від 24.05.2016 №110р (а.с. 154) на посаду начальника РВ ФДМУ по Запорізькій області призначено з 25.05.2018 іншу особу ОСОБА_7.

Між тим аналіз норм п. 6 ст. 40 КЗпП України свідчить про те, що звільнення працівника на підставі пункту 6 статті 40 КЗпП допускається при дотриманні двох умов:

- працівник, який раніше виконував цю роботу, наполягає на поновленні його на попередньому місці роботи;

- новий працівник відмовився від запропонованого йому переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві.

Проте на час звільнення позивачки на підставі оскаржуваного Наказу відповідачами не було зясовано, чи наполягає колишній працівник на поновленні його на попередньому місці роботи. Наведені вище обставини свідчать про те, що ОСОБА_6 не наполягав на поновленні його на посаді та після ознайомлення з оскаржуваним наказом подав заяву про звільнення за власним бажанням та був звільнений наказом відповідача 24.05.2018 № 108-р за угодою сторін з 24.05.2018, на підставі заяви про звільнення від 24.05.2018.

Крім того, відповідач 1 стверджує, що відповідно до Закону України «Про Фонд дер жавного майна України», Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого наказом ФДМУ від 15.05.2012 № 678 та Наказу ФДМУ від 04.05.2018 №355к «Про тимчасове підпорядкування підрозділів апарату Фонду державного майна України та розподіл функціональних обов'язків між керівництвом Фонду», саме Го лова ФДМУ наділений виключною компетенцією щодо звільнення керівників регіональних відділень з посад державної служби.

Проте таке твердження Відповідача 1 є хибним, оскільки Законом «Про державну службу» визначено поняття «керівник державної служби» - це посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов'язків якої нале жить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших пра цівників у цьому органі.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 17 цього Закону , керів ник державної служби в державному органі призначає громадян України, які пройшли кон курсний відбір, на вакантні посади державної служби категорій «Б» і «В», звільняє з таких посад відповідно до цього Закону.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 17 Закону, пов новаження керівника державної служби здійснюють: в інших державних органах або в разі прямого підпорядкування окремій особі, яка займає політичну посаду, - керівник апа рату (секретаріату).

Посада Голови Фонду державного майна України належить до політичних. Згідно п. 1 Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України та Положення про представництво Фонду державного майна України в районі, місті, затвердженого Наказом Фонду державного майна України від 15.05.2012 № 678, регіональні відділення підпорядковуються Фонду. Отже відповідно до приписів ст. 17 Закону «Про державну службу», керівником державної служби для начальника регіонального відділення є керівник апарату ФДМУ, а не голова ФДМУ, оскільки началь ник регіонального відділення безпосередньо підпорядкований голові ФДМУ, який займає політичну посаду. На запит Позивача на отримання публічної інформації ФДМУ листом від 25.05.2018 № 10-09-10284 повідомив, що з 11.01.2018 обов'язки керівника апарату Фонду державного майна України виконує ОСОБА_8, директор департаменту за безпечення діяльності Фонду. Отже саме до повноважень керівника апарату ФДМУ ОСОБА_8 належало вирішення питання про звільнення позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваного наказу.

За таких обставин оскаржуваний наказ підлягає визнанню протиправним та скасуванню, а позивач поновленню на посаді, з якої її було звільнено, з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд враховує положення постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р., якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Згідно довідки, виданої РВ ФДМУ по Запорізькій області, розмір середньомісячної заробітної плати позивача становить 24920,20 грн, а середньоденної заробітної плати 1246,01 грн. (а.с. 155).

Ураховуючи те, що з дати звільнення позивача 19.05.2018 до дати прийняття рішення у даній справі 06.11.2018 вимушений прогул становить 118 днів, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток у сумі 147029,18 грн (118 х 1246,01 = 147029,18), з якого слід з відрахувати податки, збори та обов'язкові платежі.

Пунктами 1 та 3 частини першої статті 256 КАС України встановлено, що негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що, відповідно до частини першої статті 139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії виконуючого обовязки голови Фонду державного майна України ОСОБА_4 зі звільнення ОСОБА_9 з посади начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області.

Визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу Фонду державного майна України №99-р від 18 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_3 та поновлення на посаді ОСОБА_6Д».

Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області з 19 травня 2018 року.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 19 травня 2018 по 06 листопада 2018 у розмірі 147029 грн. 18 коп. (сто сорок сім тисяч двадцять девять гривень 18 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Фонду державного майна України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, ідентифікаційний код ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання: 69035, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, б. 51, кв. 54, ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 1409 грн. 60 коп.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області та в частині стягнення на користь ОСОБА_3 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 24920 грн. 20 коп, підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 255 КАС України та може бути оскаржене у порядку та строки, передбачені ст.ст. 293, 295, 296 та 297 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано 16.11.2018.

Суддя Н.В. Стрельнікова