Справа № 813/2119/17
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/571/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Луців І.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Крук І.В.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2018 року у справі № 813/2119/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Відділу Держгеокадастру у Пустомитівському районі про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання до вчинення дій (рішення ухвалене суддею Грень Н.М. у м. Львові 02.03.2018 року о 17.01 год., повний текст рішення складено 07.03.2018 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернуся з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (далі - ГУ Держгекадастру), Відділу Держгеокадастру у Пустомитівському районі.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19.02.2018 року (т. 2 а.с. 24-29) позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо: невиконання рішення Європейського суду, неперенесення інформації з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номеру земельній ділянці НОМЕР_1, нездійснення виправлень помилок в Державного земельному кадастрі, відмови в приватизації;

- зобов'язати відповідачів вчинити дії з: виконання рішення Європейського суду в частині вжиття заходів індивідуального характеру, виправлення помилок в Державному земельному кадастрі, перенесення інформації з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру земельної ділянки НОМЕР_1 та присвоєння кадастрового номера, передачі земельної ділянки по наказу господарського суду по справі № 5/79 від 13.10.1994 року площею 4 га у приватну власність.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Відділу Держгеокадастру у Пустомитівському районі щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини (заява № 29979/04).

Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Львівській області та Відділ Держгеокадастру у Пустомитівському районі виконати рішення Європейського суду з Прав людини (заява № 29979/04) в частині, що їх стосується.

В задоволенні решти позовних вимог суд першої інстанції відмовив.

Не погодившись з вказаним рішенням, його оскаржило ГУ Держгеокадастру, яке покликаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що вимоги, викладені позивачем у позовній заяві та розглянуті судом першої інстанції, не входять до юрисдикції адміністративних судів. Будь-яких протиправних дій чи бездіяльності, пов'язаних з виконанням рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідачі у справі не допускали. Звертає увагу на те, що на час ухвалення рішення суду першої інстанції відповідач Відділ Держгеокадастру у Пустомитівському районі був ліквідований, а відтак суд не міг приймати рішення про зобов'язання даної юридичної особи до вчинення дій.

У визначений апеляційним судом строк позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відхилити апеляційну скаргу та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зазначає, що, не дивлячись на наявність ухвалених на його користь рішення ЄСПЛ та низки рішень судів України, якими визнано порушені права позивача у сфері земельних відносин, відповідачі ігнорують його звернення з вимогами про поновлення порушених прав. Часткове визнання та виконання його позовних вимог не призвело до повного захисту порушених прав позивача. Суд першої інстанції також не в повній мірі здійснив захист порушеного права позивача. Такий захист можливий лише у разі повного задоволення позову.

У судовому засіданні представник апелянта наполягала на задоволенні апеляційної скарги, позивач наполягав на відмові в її задоволенні та ухваленні рішення про повне задоволення позову.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Ухвалою Пустомитівської районної ради народних депутатів Львівської області від 11 травня 1992 року «Про надання земельних угідь у постійне користування для ведення фермерських господарств» вирішено вилучити із землекористування заготхудобовідготівельного підприємства «Львівське» 537 га та надано у постійне користування земельні ділянки для ведення фермерських господарств. Зокрема, згідно пункту 65 вказаної Ухвали ОСОБА_1 надано земельну ділянку в розмірі 4 га.

Згідно з Державним актом на право постійного користування землею від 27 квітня 1993 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 належить на праві постійного користування 4,0 га землі, що надані з метою ведення селянського (фермерського) господарства.

Державний акт на право постійного користування від 27 квітня 1993 року зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 550.

Арбітражним судом Львівської області 10.03.1994 р. у справі № 5/79 за позовом Фермерського господарства «Рисовський» до Виконавчого комітету Зубрянської сільської ради та Пустомитівської районної державної адміністрації про примусове виділення 4 га землі зобов'язано Зубрянську сільську раду до 10.04.1994 р. виділити позивачеві 4 га землі із 55 га вільних земель запасу (станом на 15.03.1994 р.).

В подальшому, Арбітражним судом Львівської області 04.09.1996 р. у справі № 5/79 винесено ухвалу, якою уточнено п. 2 резолютивної частини рішення від 10.03.1994 р.. а саме: зобов'язано Зубрянську сільську раду народних депутатів до 13.11.1994 р. виділити Фермерському господарству «Рисовський» 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства «Львівське».

17.12.2010 р. Господарським судом Львівської області у даній справі винесено ухвалу про видачу дублікату наказу від 13.10.1094 р. на примусове виконання рішення арбітражного суду Львівської області від 10.03.1994 р. з урахуванням ухвали арбітражного суду Львівської області від 04.09.1996 р. у справі № 5/79.

Рішення арбітражного суду у справі № 5/79 набрало законної сили, наказ арбітражного суду та його дублікат перебували на виконанні у Пустомитівському районному суді, а згодом у відділі Державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції.

У зв'язку з тривалим невиконанням рішення арбітражного суду, ОСОБА_1 звернувся до ЄСПЛ.

Остаточним Рішенням ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року (Заява № 29979/04) у справі «Рисовський проти України» встановлено, що рішення арбітражного суду Львівської області від 10 березня 1994 року про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки в натурі, яке не було оскаржене та набрало законної сили, виконано не було, що є порушенням вимог Конвенції. Хоча 4 грудня 1998 року рішення районної ради 1992 року, яким заявнику було виділено спірну земельну ділянку та на підставі якого ухвалено відповідне судове рішення, було скасоване як таке, що прийняте помилково, це скасування не мало формального впливу на обов'язковий характер рішення суду від 10 березня 1994 року. Таким чином, ЄСПЛ у Рішенні від 20 жовтня 2011 року констатував порушення п. 1 ст. 6 Конвенції, ст. 1 Першого протоколу, ст. 13 Конвенції.

Також матеріалами справи підтверджується, що Господарський суд Львівської області 11.01.2013 р. у справі № 5/79 задовольнив частково заяву Фермерського господарства «Рисовський» та здійснив заміну відповідача Зубрянської сільської ради її правонаступником у спірних правовідносинах - Пустомитівською районною державною адміністрацією.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області від 13.02.2013 р. відкрито виконавче провадження ВП № 36443777 з примусового виконання наказу № 5/79, виданого 13.10.1994 р., про зобов'язання боржника Пустомитівської РДА виділити Фермерському господарству «Рисовський» 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства «Львівське».

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09.04.2013 р. допущено заміну сторони відповідача Пустомитівської районної державної адміністрації її правонаступником у спірних правовідносинах Головним управлінням Держземагентства у Львівській області.

Таким чином, Головне управління Держземагентства у Львівській області зобов'язано виконати наказ № 5/79, виданий 13.10.1994 року Господарським судом Львівської області, про виділення фермерському господарству «Рисовський» 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській радів запас земель з заготхудобовідгодівельного господарства «Львівське».

Позивач неодноразово звертався до Головного управління Держземагентства з метою передачі йому 4 га землі, однак, вказане рішення виконане не було.

Аналізуючи встановлені обставини справи та відповідні їм норми матеріального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), Законом України від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ), іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 2 Закону № 3477-IV рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції.

Порядок виконання рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Частиною 1 ст. 7 Закону № 3477-IV визначено, що протягом трьох днів від дня отримання повідомлення Європейського суду про набуття рішенням суду статусу остаточного Орган представництва: а) надсилає стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів. б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва.

Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті «б» цієї частини, відкриває виконавче провадження.

Відповідно до ст. 8 Закону № 3477-IV виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного

або у строк, передбачений у Рішенні.

У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення.

Протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті «б» частини першої статті 7 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний Стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України «Про виконавче провадження».

Підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Державна виконавча служба протягом трьох днів надсилає Органу представництва постанову про закінчення виконавчого провадження та підтвердження списання коштів.

Згідно ст.ст. 10-12 Закону № 3477-I з метою забезпечення відновлення порушених прав Стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру.

Додатковими заходами індивідуального характеру є:

а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum);

б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

Відновлення попереднього юридичного стану Стягувача здійснюється, зокрема, шляхом:

а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі;

б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права порушити провадження про перегляд справи та/або про його право на відновлення провадження відповідно до чинного законодавства;

б) повідомляє органи, які є відповідальними за виконання передбачених у Рішенні додаткових заходів індивідуального характеру, про зміст, порядок і строки виконання цих заходів. До повідомлення додається переклад Рішення, автентичність якого засвідчується Органом представництва.

Контроль за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, що здійснюються під наглядом Комітету міністрів Ради Європи, покладається на Орган представництва.

Орган представництва в рамках здійснення передбаченого частиною другою цієї статті контролю має право отримувати від органів, які є відповідальними за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, інформацію про хід і наслідки виконання таких заходів, а також вносити Прем'єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру.

Органи, відповідальні за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, зобов'язані:

а) невідкладно та у визначений Рішенням та/або чинним законодавством строк виконати додаткові заходи індивідуального характеру;

б) надавати інформацію на запити Органу представництва про перебіг і наслідки виконання додаткових заходів індивідуального характеру;

в) дієво та без зволікань реагувати на подання Органу представництва;

г) про виконання додаткових заходів індивідуального характеру повідомити Орган представництва.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що Законом № 3477-IV органами, відповідальними за виконання рішень ЄСПЛ визначені Орган представництва, державна виконавча служба, Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, а у разі, коли рішенням ЄСПЛ передбачені додаткові заходи індивідуального характеру - органи, які є відповідальними за виконання передбачених у Рішенні додаткових заходів індивідуального характеру. Ці органи визначаються індивідуально, залежно від особливостей Рішення, шляхом відповідного повідомлення Органом представництва.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2006 року № 784 функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в ЄСПЛ та виконання його рішень покладено на Міністерство юстиції України.

Суд першої інстанції в оспорюваному рішенні вказав, що відповідачі внаслідок їх бездіяльності є відповідальними за тривале невиконання рішення ЄСПЛ у справі позивача.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, оскільки резолютивна частина рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» містила виключно визнання порушених прав позивача, передбачених п. 1 ст. 6 Конвенції, ст. 1 Першого протоколу, ст. 13 Конвенції, а також зобов'язання відповідача, тобто державу Україна виплатити позивача 8000 євро відшкодування моральної шкоди.

Будь-яких додаткових заходів індивідуального характеру ні резолютивна, ні описова частини вказаного рішення ЄСПЛ не містять.

Відповідачі жодним чином до виконання рішення ЄСПЛ не дотичні.

Крім того, наданою ГУ Держгеокадастру суду апеляційному суду копією листа Відділу примусового виконання Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України від 27.07.2018 року № 7669-26-18/20.1/23 підтверджується, що рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» виконане у зв'язку з перерахуванням заявнику стягнутої ЄСПЛ суми.

Докази зобов'язання саме відповідачів вжити додаткових заходів індивідуального характеру для виконання рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» у справі відсутні.

Враховуючи, що відповідачем у справі «Рисовський проти України» є держава Україна в цілому, вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльності відповідачів у справі, що розглядається, щодо виконання рішення ЄСПЛ та покладення на них обов'язку з виконання даного рішення, виходячи з положень Закону № 3477-I, не є належним способом захисту (відновлення) порушеного права позивача.

Апеляційний суд також погоджується з доводами апелянта щодо відсутності підстав для зобов'язання Відділу Держгеокадастру у Пустомитівському районі до вчинення дій щодо виконання рішення ЄСПЛ, оскільки дана юридична особа перебувала на час ухвалення оспорюваного рішення суду першої інстанції у стані припинення.

Частково задовольняючи позов шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо невиконання рішення ЄСПЛ та зобов'язання їх виконати рішення ЄСПЛ, суд першої інстанції ні в мотивувальній частині, ні в резолютивній частині оскаржуваного рішення не зазначив, в чому конкретно проявилася неправомірна бездіяльність відповідачів щодо невиконання саме рішення ЄСПЛ і які ж конкретні дії слід їм вчинити на виконання рішення ЄСПЛ.

Відсутність конкретності і чіткості у рішенні суду першої інстанції пов'язана з відсутністю у відповідачів обов'язку щодо виконання рішення ЄСПЛ і фактично унеможливлює виконання оспорюваного рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову в зазначеній частині.

Стосовно вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо неперенесення інформації з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номеру земельній ділянці НОМЕР_1, нездійснення виправлень помилок в Державного земельному кадастрі, відмови в приватизації та зобов'язання відповідачів вчинити дії з виправлення помилок в Державному земельному кадастрі, перенесення інформації з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру земельної ділянки НОМЕР_1 та присвоєння кадастрового номера, передачі земельної ділянки по наказу господарського суду по справі № 5/79 від 13.10.1994 року площею 4 га у приватну власність апеляційний суд зазначає про наявність підстав для закриття провадження у справі в цій частині.

Так, в провадженні Львівського окружного адміністративного суду та Львівського апеляційного адміністративного суду перебувала справа № 813/7654/14 за позовом ФГ «Рисовський» до відділу Держземагентства у Пустомитівському районі Львівської області (далі - відділ Держземагентства), Головного управління Держземагентства у Львівській області (далі - ГУ Держземагентства), третя особа - Зубрянська сільська рада Пустомитівського району Львівської області (далі - Сільрада), про визнання незаконними дій, бездіяльності та рішення. В даній справі позивач заявляв просив визнати бездіяльність та неправомірні дії відповідачів про неперенесення інформації щодо земельної ділянки НОМЕР_1 з Державного реєстру до Державного земельного кадастру протиправними, незаконними; визнати рішення та дії відділу Держземагентства про погодження проектів землеустрою, внесення відомостей і проведення реєстрації та присвоєння кадастрових номерів спірним земельним ділянкам, а саме: НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_9, НОМЕР_8, НОМЕР_6, НОМЕР_7 в межах земельної ділянки НОМЕР_1, незаконними, протиправними; зобов'язати відповідачів внести до Державного земельного кадастру відомості щодо земельної ділянки площею 4 га НОМЕР_1, провести реєстрацію земельної ділянки та видати витяг про реєстрацію; визнати бездіяльність та рішення ГУ Держземагентства № 27-13-0.5-5976/2-14 від 04 липня 2014 року, № Р-194-495/6-14 від 19 серпня 2014 року про відмову виконати рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 жовтня 2011 року № 29979/04 «Рисовський проти України» в частині невжиття заходів індивідуального характеру (у тому числі і по альтернативному варіанту) недійсними, незаконними та зобов'язати виконати вказане рішення ЄСПЛ в частині індивідуального характеру, що покладено чинним законодавством на відповідачів; визнати остаточне рішення про відмову у передачі в приватну власність земельної ділянки площею 4 га (у тому числі паю) із земельної ділянки НОМЕР_1 від 05 січня 2015 року № 27-13-05-22/2-15 недійсним та незаконним; зобов'язати ГУ Держземагентства розглянути заяву про передачу у приватну власність земельної ділянки (у тому числі паю) площею 4 га із земельної ділянки НОМЕР_1 відповідно до чинного законодавства, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція) та рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України».

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 року провадження у справі № 813/7654/14 закрито у зв'язку з тим, що спір не належить до категорії справ адміністративної юрисдикції.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2018 року ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 року залишено без змін.

Як вбачається із названого рішення Великої Палати Верховного Суду, згідно зі статтею 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що «фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, у редакції, чинній на час прийняття судами рішень) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив із того, що цей спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що між позивачем, який отримав державний акт на право користування землею, та іншими особами, які не залучені до участі у цій справі та яким передані у власність спірні земельні ділянки, існує спір про право щодо цих земельних ділянок.

При цьому апеляційний суд встановив, що згідно з наявними в матеріалах справи копіями державних актів на право власності на земельні ділянки та відповідних затверджених проектів землеустрою, що також підтверджує інформаційна довідка Сільради про кадастрові номери, земельна ділянка, на яку претендує ФГ «Рисовський» на підставі державного акта на право постійного користування серії НОМЕР_2, на сьогодні не є вільною та складається із земельних ділянок, наданих у приватну власність фізичним особам, які не є учасниками цього адміністративного процесу і яким вже оформлено право власності та видано державні акти на ці земельні ділянки.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Спір у справі виник щодо законності розпорядчих дій (бездіяльності), що ґрунтуються на юридичних фактах, стосовно яких існує спір про право на земельну ділянку, до вирішення якого не можуть бути розв'язані питання, пов'язані з передачею землі у користування або власність.

Оскільки цей спір стосується права власності та користування ФГ «Рисовський» і фізичних осіб, які не є учасниками цього адміністративного процесу, земельною ділянкою, тобто цивільного права, тому такий спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Такі ознаки притаманні цивільним правовідносинам (які з урахуванням суб'єктного складу можуть бути предметом судового розгляду у відповідному суді загальної юрисдикції або господарському суді), а не адміністративним.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним зі способів захисту цивільного права є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини першої статті 16 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для закриття провадження в адміністративній справі, оскільки спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів. При цьому рішення про закриття справи не обмежує сторони у реалізації свого права в порядку цивільного (або господарського) судочинства.

У справі, що розглядається, вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо неперенесення інформації з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номеру земельній ділянці НОМЕР_1, нездійснення виправлень помилок в Державного земельному кадастрі, відмови в приватизації та зобов'язання відповідачів вчинити дії з виправлення помилок в Державному земельному кадастрі, перенесення інформації з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру земельної ділянки НОМЕР_1 та присвоєння кадастрового номера, передачі земельної ділянки по наказу господарського суду по справі № 5/79 від 13.10.1994 року площею 4 га у приватну власність є ідентичні вимогам, які були предметом розгляду у справі № 813/7654/14.

Приймаючи рішення, апеляційний суд враховує, що справа, що розглядається, закінчена провадженням у суді першої інстанції після набрання чинності КАС України в редакції Закону від 03.10.2017 року № 2147-VIII.

Таким чином, обґрунтовуючи правову позицію у даній справі, апеляційний суд зазначає, процесуальні норми, на які посилалася Велика Палата Верховного Суду у рішенні від 04.04.2018 року у справі № 813/7654/14, аналогічні відповідним нормам чинного КАС України.

Зокрема, відповідно до частини 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»;

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Відповідно до пунктів 1-3, 7, 23 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи; адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Оскільки спір у справі, що розглядається, в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо неперенесення інформації з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номеру земельній ділянці НОМЕР_1, нездійснення виправлень помилок в Державного земельному кадастрі, відмови в приватизації та зобов'язання відповідачів вчинити дії з виправлення помилок в Державному земельному кадастрі, перенесення інформації з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру земельної ділянки НОМЕР_1 та присвоєння кадастрового номера, передачі земельної ділянки по наказу господарського суду по справі № 5/79 від 13.10.1994 року площею 4 га у приватну власність стосується права власності та користування ОСОБА_1 і фізичних осіб, які не є учасниками цього адміністративного процесу, земельною ділянкою, тобто цивільного права, а також похідних від основної вимоги вимог, тому такий спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Такі ознаки, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі № 813/7654/14, притаманні цивільним правовідносинам (які з урахуванням суб'єктного складу можуть бути предметом судового розгляду у відповідному суді загальної юрисдикції або господарському суді), а не адміністративним.

Відповідно до частини 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, в зазначеній частині провадження у справі підлягає закриттю.

Апеляційний суд, крім того, зазначає, що вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо неперенесення інформації з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номеру земельній ділянці НОМЕР_1, нездійснення виправлень помилок в Державного земельному кадастрі, відмови в приватизації та зобов'язання відповідачів вчинити дії з виправлення помилок в Державному земельному кадастрі, перенесення інформації з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру земельної ділянки НОМЕР_1 та присвоєння кадастрового номера, передачі земельної ділянки по наказу господарського суду по справі № 5/79 від 13.10.1994 року площею 4 га у приватну власність, обґрунтовані, поміж іншого, тривалим невиконанням відповідними суб'єктами владних повноважень рішення господарського суду по справі № 5/79 від 13.10.1994 року. Позивач вказує, що виконання даного судового рішення здійснюється в порядку примусового виконання судових рішень відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України та Закону № 1404-VІІІ.

Отже з даної точки зору спір в зазначеній частині також не підвідомчий судам адміністративної юрисдикції.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, оспорюване судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив задовольнити позов повністю.

Апеляційний суд переглядає дану справу за апеляційною скаргою відповідача ГУ Держгеокадастру, яким вимоги про задоволення позову чи про закриття провадження не ставляться.

В той же час, апеляційним судом встановлено, що в частині позовних вимог провадження у справі підлягає закриттю.

Відповідно до пунктів 2, 3 ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення; скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до частин 1-2 статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно пункту частини 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищенаведене, оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову в частині визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо невиконання рішення ЄСПЛ та зобов'язання відповідачів виконати рішення ЄСПЛ в частині вжиття заходів індивідуального характеру та закриття провадження в частині інших позовних вимог.

Відповідно до частини 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 5 частини 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, сплачений позивачем при подачі позову судовий збір може бути повернутий позивачу у зазначеному вище порядку.

У зв'язку з тим, що апелянтом у справі є суб'єкт владних повноважень, виходячи з положень частини 1 ст. 139 КАС України, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 315, 317, 318, 321, 325, 328, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області задовольнити, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2018 року у справі № 813/2119/17 скасувати та винести нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Відділу Держгеокадастру у Пустомитівському районі про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини та зобов'язання відповідачів виконати рішення Європейського суду з прав людини в частині вжиття заходів індивідуального характеру відмовити, в частині інших позовних вимог провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повний текст складено 30.11.2018