Справа № 825/1408/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/1408/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Скалозуб Ю.О. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно до ч. 1 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( Оперативне командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Сухопутних військ Збройних Сил України) на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (Оперативне командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Сухопутних військ Збройних Сил України) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України) в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у порушенні його права на звільнення з військової служби у Збройних Силах України, по закінченню контракту;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення щодо його звільнення з військової служби у запас з військової служби, відповідно до підпункту «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням підпункту «і» п. 1 ч.8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2018 року зазначений адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення. Яким в задоволенні позову відмовити повністю (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26.10.2010 між ОСОБА_1 (військовослужбовець) та Міністерством оборони України, в особі начальника Харківського університету Повітряних сил ОСОБА_2 , було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, підписаний сторонами та скріплений печаткою, який набрав чинності з 17.06.2011 (а.с.10-11).

Відповідно до п. 3 вказаного Контракту, він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на п`ять років.

Пунктом 9 Контракту передбачено, що умови контракту можуть бути змінені або доповнені тільки за згодою сторін у письмовій формі.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 17.06.2016 № 137, відповідно до п. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ОСОБА_1 продовжено строк військової служби за контрактом з 17.06.2016 до видання Указу Президента «Про демобілізацію» з наданням часу для оформлення документів та прийняття рішення щодо укладання нового контракту (а.с.7).

Як зазначено сторонами, 12.12.2017 ОСОБА_1 прибув для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 .

07.02.2018 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому повідомив, що у зв`язку із закінченням строку контракту не бажає продовжувати військову службу.

Листом № 502/13/43 від 05.03.2018, на запит адвоката позивача, ОСОБА_3 було повідомлено, що ОСОБА_1 набув право на звільнення 17.12.2017, але на законодавчому рівні механізм звільнення не врегульовано (а.с.15).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не надано доказів правомірної відмови командира військової частини НОМЕР_1 в реалізації рапорту ОСОБА_1 на звільнення.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно із ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України, у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, здійснює Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі по тексту - Закон № 2232-ХІІ) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною 1 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (ч.2 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ).

Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону № 2232-ХІІ на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби.

Частиною 2 ст. 23 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років.

Так, пунктом «б2 ч. 2 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом проводиться на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із закінченням строку контракту (пункт «а»).

Між тим, ч.9 ст. 23 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що в разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки з моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених ч.8 ст. 26 цього Закону.

Тобто, закінчення строку дії контракту є підставою для його розірвання, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладення нового контракту, при цьому, можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в односторонньому порядку законодавець пов`язує виключно з настанням особливого періоду.

Визначення «особливого періоду» міститься в абз.11 ст. 1 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України», у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до ст. 1 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абзац 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Отже, за змістом наведених правових норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Дія особливого періоду, під час якого допускається продовження строку контракту, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ, оголошено та проведено часткову мобілізацію.

Згідно п. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Листом Міністерства оборони України від 01.10.2015 № 322/2/8417 визначено, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. Враховуючи зазначене, на даний час в Україні діє особливий період.

Таким чином, в державі настав та діє особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» № 1769-VIII, який набрав чинності 07 січня 2017 року встановлено, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, крім випадків, визначених абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Звільнення таких військовослужбовців з військової служби здійснюється (за бажанням військовослужбовця) у строки та в обсягах, визначених центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, не пізніше одного року з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» встановлено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Міністерством оборони України та Генеральним штабом Збройних Сил України 15.02.2017, на виконання вказаного Закону № 1769-VIII, було прийнято спільну Директиву № Д-2 «Про визначення строків та обсягів звільнення військовослужбовців з військової служби».

Вищезазначеною Директивою встановлено, що звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення, відповідно до Закону України від 06.12.2016 № 1769-VIII, та виявили бажання звільнитися з військової служби, провести у період з 01.04.2017 до 06.01.2018.

Крім того, Директивою передбачено право на звільнення з військової служби відповідно до Закону № 1769-VIII військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дію якого до 06.07.2016 включно було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації.

Отже, Закон № 1769-VIII набрав законної сили 07.01.2017, а тому, з урахуванням викладених в ньому обмежень, звільнення військовослужбовців, відповідно до його положень можливе лише виключно до 07.01.2018.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 137 від 17.06.2016, відповідно до п. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», капітану ОСОБА_1 дію контракту було продовжено понад встановлений строк на період до видання Указу Президента «Про демобілізацію», з 17.06.2016 ( а.с.7)

Тобто, позивачу дію контракту було продовжено до періоду, зазначеного в Директиві, а право на звільнення останній набув - 17.12.2017 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції проаналізувавши обставини даної справи погоджує висновок суду першої інстанції, що відповідно до вимог Закону № 1769-VIII та Директиви, звільнення ОСОБА_1 є можливим, оскільки строк служби позивача був продовжений з 17.06.2016, тобто до терміну, визначеного Директивою (06.07.2016), а право на звільнення останній набув 17.12.2017, тобто до закінчення одного року з дня набрання чинності Законом № 1769-VIII (07.01.2018) і бажання укладати новий контракт не виявив.

Крім того, вказаною Директивою було зобов`язано військові частини з військовослужбовцями, дія контракту яких закінчилась 07.01.2017 включно, укладати новий контракт, якщо військовослужбовці виявлять таке бажання, з урахуванням рішення командування військової частини.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що в порушення вищезазначених правових положень, з військовослужбовцем ОСОБА_1 , дія контракту якого закінчилась та він набув права на звільнення 17.12.2017, не було продовжено контракту, як це передбачено чинним законодавством України.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано обґрунтованих доводів на спростування своєї бездіяльності, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( Оперативне командування " Північ" Сухопутних військ Збройних Сил України) залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлено 03.12.2018.

v