Справа № 825/2109/18
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/2109/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Кузьменка В.В., Кузьмишиної О.М.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2018 року (розглянута у спрощеному провадженні, м. Чернігів, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року, ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2) звернувся до Чернігівського адміністративного суду з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - ДПП), в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 19.04.2018 №370о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції; поновити позивача на посаді поліцейського Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції та стягнути з відповідача на корить позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 20.04.2018 по дату винесення рішення.

В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що відповідачем неправомірно звільнено його з займаної посади з посиланням на попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції, яким позивача про таке вивільнення повідомлено з порушенням процедури. Вказує, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного наказу не дотримані вимоги ст.68 Закону України «Про національну поліцію», що призвело до порушення його прав, оскільки відповідачем не враховано переважне право позивача на залишення по роботі. Крім того, на момент звільнення позивач перебував на лікарняному.

Рішення Чернігівського адміністративного суду від 17 липня 2018 року позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту патрульної поліції від 19.04.2018 №370о/с в частині звільнення ОСОБА_2 зі служби в поліції відповідно до п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Поновити ОСОБА_2 з 20.04.2018 на посаді поліцейського роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції.

Стягнено з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 20.04.2018 по 17.07.2018 в розмірі 24 503,48 грн (двадцять чотири тисячі п'ятсот три гривні 48 коп.).

Звернено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді поліцейського роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції.

Звернено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_2 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 8 259,60 грн (вісім тисяч двісті п'ятдесят дев'ять гривень 60 коп.).

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову з мотивів неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 з 01.10.2017 проходив службу в Управлінні патрульної поліції в Чернігівській області.

Наказом Національної поліції України від 06.02.2018 № 109 «Про організаційно-штатні зміни в Департаменті патрульної поліції Національної поліції» затверджено перелік змін у штатах Національної поліції, згідно якого в Управлінні патрульної поліції в Чернігівській області скорочено 386 посад, введено 356 посад, серед них у батальйоні введено 281 посаду.

19.02.2018 було проведено оперативну нараду Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції, на якій був присутній особовий склад, до порядку денного якої було включено питання про стан реалізації наказу Національної поліції України від 06.02.2018 №109 «Про організаційно-штатні зміни в Департаменті патрульної поліції Національної поліції» в частині персонального письмового попередження про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення, про що складено протокол №3802/41/22/01-2018.

При цьому позивача було попереджено про можливе наступне звільнення зі служби в поліції без зазначення дати такого попередження.

27.02.2018 проведено нараду Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції, на якій позивачу було запропоновано ознайомитись з Переліком посад Департаменту патрульної поліції, які запропоновані працівникам для подальшого проходження служби у зв'язку з проведенням організаційно-штатних змін в Управлінні патрульної поліції в Чернігівській області, про що складено протокол № 4131/41/22-2018.

Позивачем 27.02.2018 складено рапорт на ім'я начальника Департаменту патрульної поліції про погодження із запропонованою посадою, що містилася у вищевказаному переліку, а саме командира взводу № 1 роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області, на який начальником Департаменту патрульної поліції накладено резолюцію «Заперечую».

В подальшому, 06.04.2018 також проведено нараду Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції, на якій позивачу було запропоновано ознайомитись з Переліком посад Департаменту патрульної поліції, які запропоновані працівникам для подальшого проходження служби у зв'язку з проведенням організаційно-штатних змін в Управлінні патрульної поліції в Чернігівській області, в якому вже були відсутні раніше запропоновані посади в Управлінні патрульної поліції в Чернігівській області, про що складено протокол №6189/41/22-2018.

Позивач від ознайомлення з запропонованими посадами та написання рапорту відмовився, що відображено у вищезазначеному протоколі та в акті про відмову в ознайомленні під підпис з «Переліком вакантних посад Департаменту патрульної поліції, які запропоновані працівникам для подальшого проходження служби у зв'язку з проведенням організаційно-штатних змін в Управлінні патрульної поліції в Чернігівській області» від 06.04.2018.

Наказом від 19.04.2018 №370о/с «По особовому складу» старшого сержанта поліції ОСОБА_2 (НОМЕР_1), поліцейського роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області відповідно до п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» звільнено зі служби в поліції.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначає Закон України «Про Національну поліцію».

Щодо правового обґрунтування вимоги позивач про скасування наказу про звільнення з підстав скорочення штату, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.4 ст.15 Закону України «Про Національну поліцію» штатний розпис (штат) та кошторис територіальних органів поліції затверджує керівник поліції.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію» рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Частинами 1-3 ст.68 Закону України «Про Національну поліцію» у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення. Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті. Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі п.4 ч.1 ст.77 цього Закону.

Таким чином, скорочення штатів або проведення організаційних заходів є підставою для звільнення поліцейського зі служби в поліції.

Так, із наявної в матеріалах справи копії попередження про можливе вивільнення встановлено, що ОСОБА_2 дійсно було власноручно підписано таке попередження.

Однак, на вказаному документі відсутня дата такого попередження, що не дає можливості суду встановити початок перебігу двомісячного строку, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про порушення відповідачем порядку звільнення під час реорганізації.

Щдо посилання відповідача про присутність позивача 19.02.2018 на оперативній нараді Управління патрульної поліції в Чернігівській області, де піднімалося питання попередження про можливе звільнення, а також на п.2.1 протоколу наради про результати персонального письмового попередження про можливе наступне звільнення, колегія суддів зазначає наступне.

Так, зазначені вище посилання колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначені факти не можуть слугувати підставою належного виконання відповідачем приписів ст.68 Закону.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 по справі №21-8а15 зазначено, що відповідно до ст.3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Водночас питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

З аналізу вищевикладених норм слідує, що процедура здійснення пропозиції наявних вакантних посад поліцейському, який попереджається про можливе звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, приписами Закону України «Про Національну поліцію» не врегульована.

Даний порядок пропозиції вакантних посад регламентується нормами загального трудового законодавства, а саме Кодексом законів про працю України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з положеннями ч.2 вказаної статті звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Вищезазначені норми Кодексу законів про працю України співвідносяться з положеннями ст.68 Закону України «Про Національну поліцію» щодо можливості призначення поліцейського, посада якого скорочена, за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до ч.1 цієї статті.

Також ст.42 Кодексу законів про працю України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач є батьком 3х дітей та на його утриманні знаходиться дружина, для яких заробіток позивача є єдиним джерелом існування, внаслідок чого суд погоджується з тією обставиною, що ОСОБА_2 має переважне право на залишення на роботі у відповідності до положень вказаної вище норми.

Таким чином, порівняння працівників в порядку, передбаченому ст.42 Кодексу законів про працю України, відповідачем проведено не було, а отже, відповідачем не було дотримано приписів вказаної статті при звільненні позивача в зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників.

Колегія суддів звертає увагу на порушення відповідачем вимог ст.49-2 Кодексу законів про працю України, яка передбачає, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Натомість, позивачу не було одночасно з попередженням про звільнення запропоновано іншої роботи в структурі Департаменту патрульної поліції, а такі пропозиції надавались в подальшому, що також ставить під сумнів дотримання відповідачем рівності трудових прав вивільнюваних працівників.

Крім того, встановлено, що позивач виявляв своє бажання далі працювати у поліції та подав відповідний рапорт на вакантну посаду командира взводу №1 роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області. Однак вказаний рапорт погоджено не було, про причини відмови позивача не поінформовано, натомість позивачу повторно запропоновано ознайомитись з переліком вакантних посад, серед яких в наявності є посада командира взводу №1 роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем вибірково, за невідомими критеріями та принципами, пропонувалися вакантні посади позивачу, що обумовлює висновок про не підтвердженням відповідачем належними та допустимими доказами факту доведення до відома позивача конкретних вакантних посад з пропозицією працевлаштування. Одночасно, складений акт від 27.02.2018 про відмову від написання рапорту на будь-яку із запропонованих йому посад не може бути врахований як доказ відмови позивача від вакантних посад. Тим більше, що у вказаному акті не зазначено, від яких саме посад позивач відмовився, ні їх загальна кількість.

Щодо посилання відповідача на акт від 27.02.2018, колегія суддів зазначає наступне.

Так, суд апеляційної інстанції ставиться критично до зазначеного вище посилання та враховує, що акт позивачем не підписаний, на його адресу не надсилався, а тому викликає у суду обґрунтовані сумніви в достовірності зазначених в ньому відомостей.

Відтак, виходячи з того, що відповідачем не доведено дотримання процедури вивільнення позивача у зв'язку із скороченням штатів або проведенням реорганізаційних заходів, зокрема, не доведеності відповідачем повідомлення позивача про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення, одночасно з таким попередженням не запропоновано усі вакантні посади, впродовж двох місячного терміну не повідомлялось про вакансії, які виникали, не реалізовано рапорт позивача про наміри подальшого проходження служби в поліції на запропонованих посадах, а також не враховане переважне право позивача на залишення на службі.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 19.04.2018 №370о/с «По особовому складу» в частині звільнення старшого сержанта поліції ОСОБА_2 (НОМЕР_1), поліцейського роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області зі служби в поліції у зв'язку із скороченням штатів або проведенням реорганізаційних заходів за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до ч.6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі №6-33цс14 зазначається, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Таким чином, враховуючи, що оскаржуваний наказ про звільнення належить скасувати, а також те, що 19.04.2018 був днем звільнення та останнім робочим днем позивача, за який йому було нараховано та виплачено грошове забезпечення, тому позовна вимога про поновлення на роботі підлягає задоволенню шляхом поновлення ОСОБА_2 з 20.04.2018 на посаді поліцейського роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції.

Щодо вимоги позивача про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік (ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України).

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.04.2018 по 10.07.2018.

Колегія суддів звертає увагу, що при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок).

Згідно абз.1 та абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до абз.1 п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Департаменту патрульної поліції про доходи №956 заробітна плата позивача за лютий-березень 2018 року становила 16 243,66 грн., а середньоденна заробітна плата становила 275,32 грн.

Враховуючи, що 19.04.2018 був останнім робочим днем позивача, за який йому було нараховано та виплачено грошове забезпечення, тому стягненню підлягає грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 20.04.2018 по 17.07.2018 в розмірі 24 503,48 грн (89 дні вимушеного прогулу * середньоденну заробітну плату 275,32 грн).

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п.2 та п.3 ч.1 ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 8 259, 60 грн. (30 днів вимушеного прогулу середньоденну заробітну плату 275,32 грн.) підлягає негайному виконанню.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позов ОСОБА_2 належить задовольнити повністю.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 04 грудня 2018 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: В.В. Кузьменко,

О.М. Кузьмишина