Справа № 803/1057/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2018 року

м. Київ

справа №803/1057/13-а

касаційне провадження №К/9901/4573/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Заболоттівського споживчого товариства на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2014 (головуючий суддя - Шавель Р.М., судді: Затолочний В.С., Савицька Н.В.) у справі № 803/1057/13-а за позовом Заболоттівського споживчого товариства до Ратнівської міжрайонної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Заболоттівське споживче товариство звернулось до суду з адміністративним позовом до Ратнівської міжрайонної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.04.2013 № та від 15.04.2013 № .

Волинський окружний адміністративний суд постановою від 06.06.2013 адміністративний позов задовольнив.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 05.11.2014 постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06.06.2013 скасував та прийняв нову - про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Заболоттівське споживче товариство оскаржило його в касаційному порядку.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2014 та залишити в силі постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06.06.2013.

В обґрунтування своїх вимог Заболоттівське споживче товариство посилається на порушення судом норм матеріального права, а саме: пункту 5.1, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому наголошує на товарному характері оспорюваних господарських операцій та протиправності проведеної органом доходів і зборів позапланової виїзної перевірки щодо нього.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено позапланову виїзну перевірку Заболоттівського споживчого товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2010 по 31.12.2012, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 31.12.2012, результати якої оформлено актом від 27.03.2013 № 75/22-01743884.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пункту 4.1 статті 4, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з огляду на неправомірне формування даних податкового обліку при придбанні лікеро-горілчаних виробів у Луцької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Винзавод «Південні вікна»» з огляду на безтоварний характер здійснених операцій.

Обґрунтовуючи свою позицію, орган доходів і зборів наголошував на тому, що всі податкові накладні, надані Заболоттівським споживчим товариством для перевірки, підписано невстановленими особами, без підтвердження їх права на здійснення юридичних дій від імені Луцької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Винзавод «Південні вікна»». При цьому в позивача відсутні будь-які документи (договори, товарно-транспортні накладні, чеки, квитанції тощо), що підтверджують факт придбання товару і його транспортування.

Крім того, відповідач посилався на акт від 28.09.2012 № 1848/22-4/36155407 про неможливість проведення документальної перевірки контрагента Заболоттівського споживчого товариства, де зазначено про відсутність у нього трудових ресурсів (водіїв, вантажників, брокерів, бухгалтера, комірника), складських та виробничих приміщень, транспортних засобів.

На підставі зазначеного акта перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення: від 15.04.2013 № , згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 8206,25 грн. за основним платежем та 2051,56 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 15.04.2013 № , згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 6565,00 грн. за основним платежем та 1641,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Визнаючи протиправними та скасовуючи названі акти індивідуальної дії, суд першої інстанції зазначив, що висновки податкового органу про непідтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання позивачем у Луцької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Винзавод «Південні вікна»» лікеро-горілчаних виробів є передчасними та необ'єктивними, такими, що постановлені без урахування всіх наявних первинних документів, а саме: видаткових накладних, податкових накладних, прибуткових накладних, платіжних доручень, виписок по рахунку.

Крім того, Волинський окружний адміністративний суд дійшов висновку про те, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено дотримання вимог пункту 73.3 статті 73, підпунктів 78.1.1, 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), які є обов'язковими при проведенні позапланової документальної виїзної перевірки.

За правилами підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, валові витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, податковий орган відповідно до принципу офіційності повинен доводити в суді фіктивність господарських операцій як підстави для нарахування платнику грошових зобов'язань та правомірності прийняття своїх рішень.

Разом з тим, за змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У спірній ситуації суд апеляційної інстанції виходив із того, що долучені позивачем до матеріалів справи документи не є достатніми доказами фактичного здійснення оспорюваних операцій.

Так, Заболоттівським споживчим товариством до матеріалів справи не долучено товарно-транспортних накладних на підтвердження транспортування придбаної в контрагента продукції, а також документів, які б засвідчували її якість та джерело походження.

За наслідками аналізу представлених позивачем первинних документів (видаткових та прибуткових накладних) судом апеляційної інстанції з'ясовано, що з їх змісту неможливо чітко та однозначно визначити місця поставки товарів, їх перевізника та умови транспортування, факти проведення розвантажувально-навантажувальних робіт тощо.

Крім того, суд врахував, що представлені позивачем податкові накладні підписано від імені постачальника невстановленими особами, а докази на підтвердження їх права на здійснення юридичних дій від імені Луцької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Винзавод «Південні вікна»» відсутні.

Тобто, Заболоттівським споживчим товариством належними доказами (документами) не підтверджено реальний (фактичний) характер господарських операцій з придбання лікеро-горілчаних виробів у Луцької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Винзавод «Південні вікна»», що, в свою чергу, виключає можливість відображення таких операцій у його податковому обліку.

Щодо доводів суду першої інстанції про недотримання податковим органом порядку проведення позапланової виїзної перевірки позивача, то суд апеляційної інстанції встановив, що, звертаючись з позовними вимогами у спірній ситуації, Заболоттівське споживче товариство на їх обґрунтування не посилалось на допущені органом доходів і зборів порушення під час призначення та проведення контрольного заходу. Відтак, Волинський окружний адміністративний суд, приймаючи рішення, змінив підстави заявленого позову, порушивши вимоги процесуального закону, який надає це право виключно позивачу.

Більш того, слід зазначити, що платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення виїзної перевірки щодо нього, має право не погодитись з рішенням про призначення перевірки і оскаржити його в суді або застосувати інші заходи, передбачені статтею 81 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), шляхом недопущення посадових осіб контролюючого органу до її проведення. Якщо ж допуск до виїзної податкової перевірки відбувся і наказ реалізований як прийнятий в межах закону і компетенції, в подальшому предметом розгляду в суді має бути зміст виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на податкові органи.

В даному випадку, як з'ясовано судом апеляційної інстанції, відповідачем фактично реалізовано його компетенцію на проведення позапланової виїзної перевірки та оформлення її результатів, а тому дії Ратнівської міжрайонної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби з проведення розглядуваної перевірки не є такими, що порушують права позивача.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосував норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Заболоттівського споживчого товариства без задоволення, а оскарженого судового рішення - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Заболоттівського споживчого товариства залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2014 у справі № 803/1057/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк