Справа № 820/3119/18
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 р. м. ХарківСправа № 820/3119/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

колегія суддів у складі:

головуючого судді: Спаскіна О.А.

Суддів: Калитки О. М. , Любчич Л.В.

за участю секретаря судового засідання Моісеєвої К.Ю., Ковальчук А.С.

представника позивача прокурора Фещенко Л.В.

представника позивача (Харківської МР) та третьої особи (Департаменту) Венглінського О.О.

представника третьої особи (ТОВ "ХЕЗ") Волторніста С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський Експериментальний завод" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.07.2018 (суддя Мороко А.С., вул. Мар'їнська, 18-Б-3, м. Харків, 61004 повний текст складено 02.08.18) по справі № 820/3119/18

за позовом Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2 в особі Харківської міської ради

до Державного реєстратора відділу Державної реєстрації Харківської районної державної адміністрації Харківської області Радіонова Олександра Сергійовича

треті особи Департамент містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю "Актуаль", Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський Експериментальний завод"

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.07.2018р. адміністративний позов заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до державного реєстратора відділу державної реєстрації Харківської районної державної адміністрації Харківської області Радіонова Олександра Сергійовича, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський експериментальний завод", Товариство з обмеженою відповідальністю "Актуаль", Департамент містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради - задоволено в повному обсязі.

Скасовано рішення державного реєстратора Харківської районної державної адміністрації Харківської області Радіонова Олександра Сергійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18346060 від 27.12.2016.

Третя особа, Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський експериментальний завод", не погодившись з даним рішенням суду, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Зауважує, що законодавством не встановлено чіткої форми документа, що підтверджує присвоєння адреси. В наданій державному реєстратору довідці вказано, за якою адресою знаходиться об'єкт нерухомого майна, тобто чітко вказана адреса нерухомого майна і тому у відповідача підстав для відмови в проведенні державної реєстрації не було. Крім того вказує, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Вважає, що ані в позові, ані в рішенні суду першої інстанції не доведено підстав захисту інтересів держави саме прокурором та необґрунтовано підстав звернення до суду від імені Харківської міської ради, до компетенції якої віднесені відповідні повноваження.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача, Харківської міської ради та Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської радив у судовому засіданні заперечували проти апеляційної скарги та зазначили, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачають.

Представники відповідача та третьої особи ТОВ «Актуаль» в судове засідання суду апеляційної інстанції не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Державним реєстратором Харківської районної державної адміністрації Харківської області Радіоновим О.С. 27.12.2016 прийнято рішення про державну реєстрацію об'єкту нерухомого майна № 33218925.

На підставі прийнятого рішення державним реєстратором внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об'єкт нерухомого майна під реєстраційним № 101, а саме: нежитлові будівлі: літ. "АЗ-1", загальною площею 54,20 кв. м., літ. "АЖ-1", загальною площею 68,20 кв. м., літ. "АГ-1", загальною площею 66,30 кв. м., літ. "АД-1", загальною площею 31,90 кв. м., літ. "АЕ-1", загальною площею 29,0 кв. м., літ. "АВ-1", загальною площею 32,50 кв. м., літ. "АК-2", загальною площею 172,40 кв. м., літ. "АИ-2", загальною площею 219,40 кв. м., розташовані за адресою: м. Харків, пров. Пластичний, буд. 9, а також вніс відомості про право приватної власності на вказаний об'єкт нерухомого майна за ТОВ "Харківський експериментальний завод".

Не подовшись з таким рішенням та вважаючи, що спірне рішення державного реєстратора № 18346060 від 27.12.2016 винесено з порушеннями норм Закону та підлягає скасуванню, заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 звернувся до суду в інтересах держави в особі Харківської міської ради з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 182 Цивільного Кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з положеннями ст. 3 вищевказаного Закону, яким унормовано правовідносини з реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація прав є обов'язковою.

Відповідно до положень ч. 2, ч. 4 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор: приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи; веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна; присвоює реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації, тощо.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Згідно зі ст. 22 вказаного Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року.

Відповідно до п.42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються:

1) технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна;

2) документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов'язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Таким чином, виходячи з зазначених норм Закону, державний реєстратор в процедурі розгляду заяви про реєстрацію речових прав на нерухоме майно повинен встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

З матеріалів справи слідує, що для реєстрації права власності на нежитлові будівлі: літ. "АЗ-1", загальною площею 54,20 кв. м., літ. "АЖ-1", загальною площею 68,20 кв. м., літ. "АГ-1", загальною площею 66,30 кв. м., літ. "АД-1", загальною площею 31,90 кв. м., літ. "АЕ-1", загальною площею 29,0 кв. м., літ. "АВ-1", загальною площею 32,50 кв. м., літ. "АК-2", загальною площею 172,40 кв. м., літ. "АИ-2", загальною площею 219,40 кв. м., розташовані за адресою: м. Харків, пров. Пластичний, буд. 9, керівником ТОВ "Харківський експериментальний завод" державному реєстратору подано заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), а також надано технічні паспорти від 10.08.2016, видані ТОВ "Актуаль", договір оренди землі від 09.10.2007, укладений між Харківською міською радою та ТОВ "Харківський експериментальний завод", статут ТОВ "Харківський експериментальний завод" від 14.12.2009, довідка про присвоєння адреси № 084/12/2016 від 12.12.2016, видана ТОВ "Актуаль", протокол загальних зборів ТОВ "Харківський експериментальний завод" від 01.11.2012, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань по даному підприємству.

При цьому, встановлено, що заявником в порушення вимог п. 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, не надано до державного реєстратора документу, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси.

Посилання апелянта на те, що законодавством не встановлено чіткої форми документа, що підтверджує присвоєння адреси, є безпідставними через суб'єктивне помилкове тлумачення положень діючого законодавства.

Так, відповідно до пункту 41 частини першої статті 26 та пункту 26 частини першої статті 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що до повноважень сільської, селищної, міської, районної, обласної рад відноситься, зокрема, прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою в межах і порядку, визначених цим та іншими законами.

Стаття 37 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" закріплює такі власні (самоврядні) повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо вирішення питань адміністративно-територіального устрою: підготовка і внесення на розгляд ради питань щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, розташованих на території відповідного населеного пункту, а також підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо питань адміністративно-територіального устрою в порядку і межах повноважень, визначених законом.

Питання щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, в тому числі щодо присвоєння адрес об'єктам нерухомого майна на місцевому рівні, місцевими радами, законодавцем розглядаються в рамках повноважень місцевих рад щодо вирішення питань адміністративно-територіального устрою.

Рішенням Харківської міської ради №325/1 від 06.07.2011 затверджено Порядок присвоєння адрес об'єктам нерухомості, розташованим на території міста Харкова.

Порядок про присвоєння адрес об'єктам нерухомості, розташованим на території міста Харкова (далі - Порядок) визначає на території Харкова єдині правила присвоєння адрес земельним ділянкам і нерозривно зв'язаним з ними будівлям і спорудам, встановлює єдині правила визначення адрес, їх склад і структуру.

Дія Порядку поширюється на всі види адресної інформації (адреси) щодо об'єктів нерухомості всіх форм власності в місті Харкові. Кожному об'єкту нерухомості присвоюється унікальна адреса на території міста Харкова.

Відповідно до п. 1.4 Порядку адреса об'єкту нерухомості після проведення процедури присвоєння або зміни повинна бути зареєстрована у Єдиному адресному реєстрі міста Харкова.

Адреси присвоюються за заявами юридичних та фізичних осіб - власників об'єктів нерухомості (далі - заявники), відповідних органів місцевого самоврядування, а також органів державної виконавчої влади щодо об'єктів нерухомості державної власності.

Присвоєння, зміна, анулювання адрес здійснюється на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради, крім адрес земельних ділянок.

Проект рішення про присвоєння, зміну або анулювання адрес об'єктів нерухомості готує та виносить на розгляд виконавчого комітету Харківської міської ради управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради відповідно до Регламенту виконавчих органів Харківської міської ради.

З огляду на викладене, належним документом, який би підтверджував присвоєння об'єкту нерухомого майна поштової адреси, може бути рішення Харківської міської ради або довідка (витяг) з Єдиного адресного реєстру міста Харкова.

Зазначена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 20.04.2016 року по справі № 826/1112/15.

Крім того з листа Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради № 3682/0/27-18 від 04.04.2018 (а.с. 91) встановлено, що рішення про присвоєння, зміну та впорядкування адреси щодо нерухомого майна. а саме: нежитлових будівель: літ. "АЗ-1", літ. "АЖ-1, літ. "АГ-1", літ. "АД-1", літ. "АЕ-1", літ. "АВ-1", літ. "АК-2", літ. "АИ-2", розташованих за адресою: м. Харків, провулок Пластичний, 9, не приймалось.

При цьому, довідка ТОВ "Актуаль" № 084/12/2016 від 12.12.2016, що стала підставою для винесення рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18346060 від 27.12.2016, не є належним доказом, оскільки ТОВ "Актуаль" не є тим суб'єктом, до повноважень якого входить прийняття рішень щодо присвоєння об'єктам нерухомості адреси.

У зв'язку з вищевикладеним твердженням скаржника про те, що у відповідача підстав для відмови в проведенні державної реєстрації не було, оскільки йому було надано довідку про присвоєння адреси № 084/12/2016 від 12.12.2016, ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти. Належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин не надано.

Крім того, суд зазначає, що в листі Харківської місцевої прокуратури № 04-10-2302-18 від 18.04.2018 повідомлено Харківську міську раду про те, що в провадженні Київського ВП ГУНП в Харківській області перебуває об'єднане кримінальне провадження № 0000141 від 05.05.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.365-2, ч.2 ст.364, ст.356 КК України, відомості до ЄРДР внесені, зокрема, за інформацією Департаменту територіального контролю Харківської міської ради про те, що суб'єкти господарювання, що здійснюють технічну інвентаризацію об'єктів нерухомого майна, серед яких ТОВ "Актуаль" зловживаючи своїми повноваженнями, незаконно видали довідки з зазначенням помилок у технічних паспортах на об'єкти нерухомого майна, які стали підставою для внесення змін до реєстрів речових прав на нерухоме майно, що завдало істотної шкоди територіальній громаді міста Харкова.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що при подачі документів з метою державної реєстрації об'єкту нерухомого майна, а саме, нежитлових будівель: літ. "АЗ-1", літ. "АЖ-1, літ. "АГ-1", літ. "АД-1", літ. "АЕ-1", літ. "АВ-1", літ. "АК-2", літ. "АИ-2", розташованих за адресою: м. Харків, провулок Пластичний, буд. 9, не надано до державного реєстратора документу, що належним чином підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що відповідачем при винесені рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18346060 від 27.12.2016 не дотримано вимоги щодо прийняття рішень суб'єктами владних повноважень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законами України.

За таких обставин, рішення державного реєстратора Харківської районної державної адміністрації Харківської області Радіонова Олександра Сергійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18346060 від 27.12.2016 підлягає скасуванню, а позов - задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).

Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) ЄСПЛ висловив таку думку (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону «Про прокуратуру».

У своїй постанові від 25.04.2018р. по справі №806/1000/17 Верховний Суд зазначає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Судова колегія зазначає, що у справі, що розглядається, прокурор обґрунтував наявність «інтересів держави» наступним.

Так, в провадженні Київського ВП ГУНП в Харківській області перебуває об'єднане кримінальне провадження № 0000141 від 05.05.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.365-2, ч.2 ст.364, ст.356 КК України, відомості до ЄРДР внесені, зокрема, за інформацією Департаменту територіального контролю Харківської міської ради про те, що суб'єкти господарювання, що здійснюють технічну інвентаризацію об'єктів нерухомого майна, серед яких ТОВ "Актуаль" зловживаючи своїми повноваженнями, незаконно видали довідки з зазначенням помилок у технічних паспортах на об'єкти нерухомого майна, які стали підставою для внесення змін до реєстрів речових прав на нерухоме майно, що завдало істотної шкоди територіальній громаді міста Харкова.

Враховуючи те, що Департамент територіального контролю Харківської міської ради обмежився лише направленням інформації місцевій прокуратурі про вчинення злочину працівниками ТОВ «Актуаль» та не вжив будь-яких заходів позовного характеру всупереч вимог діючого законодавства, виходячи з необхідності вирішення проблем суспільного значення, існування яких виправдовує застосування механізму визнання недійсним рішення про державну реєстрацію, прокурор звернуся до суду з цим позовом.

На думку колегії суддів таке обґрунтування не є несумісним з розумінням «інтересів держави», а тому вважає, що позов мав на меті захист «інтересів держави».

Пункт 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з'ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» і чи є таким випадком ситуація у справі.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

(1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

(2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Як вже зазначалося вище, у справі, що розглядається, приводом для звернення прокурора з позовом до суду стало повідомлення Департаменту територіального контролю Харківської міської ради про вчинення злочину працівниками ТОВ «Актуаль». При цьому Рада самостійно не звернулась до суду за захистом інтересів Ради, які збігаються з інтересами держави. Тобто в даному випадку відбулось не здійснення захисту інтересів держави уповноваженим суб'єктом владних повноважень.

З огляду на це, судова колегія вважає, що у даній справі прокурор набув право на представництво та звернення до суду за захистом інтересів держави, оскільки відповідний суб'єкт владних повноважень, хоч і усвідомлював порушення інтересів держави та мав відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертався.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач, надавши письмові докази, що були предметом дослідження при розгляді справи судом першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст. 77 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості власних дій, що є предметом оскарження позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 2 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський Експериментальний завод" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.07.2018 по справі № 820/3119/18 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.07.2018 по справі № 820/3119/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.А. Спаскін
Судді(підпис) (підпис) О.М. Калитка Л.В. Любчич
Повний текст постанови складено та підписано 30.11.2018 р.