Справа № 1340/4204/18
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/2035/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О.І.,

суддів - Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Федчук М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року про відмову в забезпеченні позову у справі № 1340/4204/18 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання протиправною і скасування ухвали, -

суддя в 1-й інстанції - Лунь З.І.,

час ухвалення рішення - 19.09.2018 року,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 19.09.2018 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ФОП ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Львівської міської ради, в якому просила визнати протиправним та скасувати п.п.1.3 п.1 Ухвали Львівської міської ради (13-та сесія 7-го скликання) №3524 від 07 червня 2018 року «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, АДРЕСА_7, АДРЕСА_8, АДРЕСА_9, АДРЕСА_10, які підлягають приватизації способом продажу на аукціоні».

Позивач подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії вищевказаної ухвали Львівської міської ради.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року відмовлено в забезпеченні позову у цій адміністративній справі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що позивачем надано документальне підтвердження того, що дійсно нежитлове приміщення загальною площею 481,1 кв. м., яке знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 і яке виставив на аукціон відповідач, мало б були відчужене саме позивачу і таке право позивача є безумовним. У матеріалах справи наявні копії договорів оренди, патентів, із яких вбачається, що позивач уже понад 17 років орендує приміщення на АДРЕСА_3. Також наявні копії документів (реставраційне завдання, необхідні погодження органів державної влади та місцевого самоврядування, у тому числі і відповідача), відповідно до яких позивач здійснювала реконструкцію, ремонт цього приміщення, надано також документи у підтвердження понесення витрат на окремі ресурси та роботи по вказаному об'єкту. Таким чином, цілком очевидним є те, що в порушення ст.18 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» та п. 6.2.5.1. Положення про порядок приватизації (відчуження) комунального майна територіальної громади м. Львова на 2017-2020 роки, затвердженого ухвалою Львівської міської ради № 34 від 13 квітня 2017 року, що оскаржуваний позивачем пункт індивідуального акту є протиправним і підлягає скасуванню, адже відповідне приміщення по АДРЕСА_3 має бути відчужене шляхом викупу позивачем, а не продане на аукціоні третім особам. Наявність оскаржуваного рішення Львівської міської ради без зупинення його дії означає передачу вищевказаного об'єкта на торги і можливість його втрати назавжди позивачем, або ж необхідності вжиття безпрецедентних заходів захисту порушених прав шляхом звернення до Європейського суду з прав людини, судів України, підготовки нових позовних вимог, і більше того, ще й можливо буде завдано додаткових втрат особі, яка придбає це приміщення на торгах. Таким чином, у заяві про забезпечення позову позивачем наведено всі необхідні підстави для забезпечення позову, матеріали справи містять докази на підтвердження доводів заяви, тому така підлягає задоволенню. Крім того, апелянт звертає увагу на той факт, що судом першої інстанції порушено право позивача бути заслуханою під час розгляду її заяви про забезпечення позову, оскільки на підставі ч.2 ст.154 КАС України у заяві про забезпечення позову позивач просила викликати її для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову. Просить скасувати оскаржувану ухвалу, та прийняти нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову у справі № 1340/4204/18 задовольнити.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що позивач не довела того, що спірне приміщення повинне бути відчужене саме їй, не обґрунтувала належними доказами наявність у неї права на викуп спірного приміщення. Більше того, предметом розгляду справи у господарському суді Львівської області № 5015/2362/12 є стягнення заборгованості позивача та виселення її з спірних приміщень. Тобто, не вмотивованим та не доведеним є наявність у позивача права на викуп у зв'язку з орендою спірного майна протягом 17 років з огляду на те, що це є предметом судового розгляду у іншій судовій справі. Крім того, твердження про те, що судове рішення Верхового Суду свідчить про відсутність заборгованості, не відповідає дійсності з огляду на те, що справа була направлена в суд першої інстанції на новий розгляд, а не завершена по суті рішенням Верхового Суду. Також звернув увагу на те, що прийняття Львівською міською радою спірної ухвали не свідчить про негайну та неодмінну (невідворотну) реалізацію наміру відчужити об'єкт нерухомості. Таким чином, заходи забезпечення позову були б вжиті передчасно, оскільки не доведено вчинення відповідачем дій щодо наміру відчуження об'єкта за адресою АДРЕСА_3.

Позивач (апелянт) - ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану ухвалу, та прийняти постанову, якою заяву про забезпечення позову у справі № 1340/4204/18 задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, однак колегія суддів протокольною ухвалою відмовила у задоволенні такого, оскільки наведені у ньому мотиви не є переконливими та поважними, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення позивача (апелянта), перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в забезпеченні позову у цій адміністративній справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду доказів очевидної протиправності рішення міської ради, а саме: п.п.1.3 п.1 Ухвали Львівської міської ради (13-та сесія 7-го скликання) №3524 від 07 червня 2018 року «Про затвердження переліку обєктів комунальної власності АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, АДРЕСА_7, АДРЕСА_8, АДРЕСА_9, АДРЕСА_10, які підлягають приватизації способом продажу на аукціоні» та не навела інших підстав, необхідних для забезпечення позову. Також позивач не надала належних та достатніх доказів, які свідчили б про те, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди її правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі та доказів того, що у випадку невжиття судом вказаних заходів забезпечення адміністративного позову, виконання рішення у цій справі стане неможливим.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Способи та підстави заходів забезпечення адміністративного позову регламентовані ст.150-151 КАС України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку відповідача вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Таким чином, застосування заходів забезпечення позову можливе лише у випадку існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або якщо захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень. При цьому небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача має бути очевидною.

Згідно з Рекомендаціями N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов'язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Таким чином, суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані стороною по справі для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна та реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, позов необхідно забезпечити саме у такий спосіб, про який просить позивач, а не якимось менш обмежувальним у правах способом для відповідача, такий спосіб є співмірним обсягу позовних вимог, позивач має легітимну мету забезпечити саме захист своїх прав та інтересів від неправомірних дій відповідача, а не завдати шкоди правам та інтересам відповідача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб. Рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв'язку з оскарженням адміністративного акту.

Колегія суддів також зазначає, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів сторони по справі або пов'язаних з нею інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Тобто, прийняття такого рішення доцільно та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення чи привести до потреби докласти значні зусилля для відновлення прав позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, позивач покликається на те, що у випадку не вжиття судом заходів забезпечення позову, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Зокрема, вказує, що фактично відповідач прийнятим рішенням приступив уже до реалізації наміру продажу на аукціоні приміщення, законне право викупу якого належить позивачу як орендарю, яка орендує приміщення більше 17 років, робила у ньому ремонт, реконструкцію, які вимагав орендодавець та які були необхідні для його функціонування як пам'ятки історії, культури. На думку позивача, у разі задоволення судом позовних вимог без вжиття заходів, відновлене порушене право позивача буде унеможливлене або потребуватиме значних зусиль часу та витрат для його відновлення. Також вважає, що вказані дії відповідача можуть завдати істотної шкоди її правам, свободам та інтересам.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що прийняття Львівською міською радою спірної ухвали саме по собі не свідчить про негайну та неодмінну (невідворотну) реалізацію наміру відчужити об'єкт нерухомості, виходячи з наступного.

Ст.10 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" встановлено порядок приватизації комунального майна.

Так, після прийняття місцевою радою рішення про приватизацію об'єкта комунальної власності Закон передбачає, зокрема, проведення інвентаризації та оцінки відповідно до законодавства, проведення у випадках, передбачених законом, аудиту, екологічного аудиту об'єкта приватизації, затвердження у випадках, передбачених цим Законом, умов продажу об'єктів приватизації, розроблених аукціонною комісією, опублікування інформації про умови продажу, в тому числі стартову ціну об'єкта приватизації, проведення аукціону, укладення договору купівлі- продажу тощо. Приватизація об'єкта вважається завершеною з моменту його продажу та переходу до покупця права власності або завершення розміщення всіх акцій, передбачених до продажу планом розміщення акцій, і оформлюється наказом відповідного органу приватизації. Із заяви позивача про забезпечення позову не вбачається, на якій конкретно стадії приватизації знаходиться цей об'єкт нерухомості та чи взагалі вчиняються конкретні дії відповідачем з метою реалізації прийнятої ухвали.

Тобто заходи забезпечення позову були б вжиті передчасно, оскільки не доведено вчинення відповідачем дій щодо наміру відчуження об'єкта за адресою АДРЕСА_3.

Крім того, колегія суддів також зазначає, що у спірних правовідносинах, з урахуванням предмету та підстав спору, така обов'язкова умова для забезпечення адміністративного позову, як "наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення", може бути виявлена судом тільки на підставі з'ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв'язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Тобто, на цьому етапі розгляду справи суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення. Крім того, встановлення ознак протиправності оскаржуваного рішення є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, враховуючи предмет позову, що є неприпустимим на цій стадії судового процесу.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди її правам та інтересам до прийняття у справі судового рішення, або обставин, які б унеможливили захист її прав та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову, або ускладнювали б відновлення таких прав та інтересів при виконанні судового рішення у межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обставини, передбачені ч.2 ст.150 КАС України, за наявності яких суд може вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії акта, що стосуються предмета спору у цьому випадку відсутні, а тому немає підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення адміністративного позову.

За загальним правилом, встановленим ст.154 КАС України, заява про забезпечення позову розглядається без повідомлення учасників справи. Виклик особи для надання пояснень, згідно з ч. 2 ст. 154 КАС України є правом, а не обов'язком суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не наводить доводів, які б свідчили про наявність виняткових випадків, які б робили неможливим розгляд заяви про забезпечення позову у відсутності позивача, а тому, розглянувши заяву про забезпечення позову у відсутності позивача, суд першої інстанції не порушив норм процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.150, 151, 242, 243, 246, 250, 264, 310, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року про відмову в забезпеченні позову у справі № 1340/4204/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий- суддя О. І. Мікула
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 30 листопада 2018 року.