Справа № 826/840/17
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/840/17 Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.В.,
судді - Літвінова А.В., Мазур А.С.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.08.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 01.12.2016 № 3810-о «Про звільнення ОСОБА_2.»;

- поновити позивача у правах на державну службу на посаді заступника начальника відділу автоматизованого інформаційного обміну Департаменту розвитку митної справи Державної фіскальної служби України;

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.08.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржуване рішення скасувати як таке, що постановлене із порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 26.09.1996 перебував на державній службі в митних органах. З жовтня 2014 року працював у Департаменті розвитку митної справи ДФС України. З 16.06.2015 позивач працював на посаді заступника начальника відділу автоматизованого інформаційного обміну Департаменту розвитку митної справи Державної фіскальної служби України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» (далі - Постанова КМ України № 85) (в редакції від 17.07.2015) встановлена гранична чисельність працівників ДФС України - 2186 одиниць.

У зв'язку з погодженням 01.06.2015 Міністром фінансів України затвердженої 04.06.2015 головою ДФС України структури Державної фіскальної служби України, у відповідності до Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 236, відповідач видав наказ від 23.07.2015 № 535 про введення в дію структури ДФС України, яким затверджено організаційну структуру ДФС України, яка передбачала граничну штатну чисельність працівників 1709 одиниць. Наказом ДФС України від 12.08.2015 № 598 внесено зміни до наказу від 23.07.2015 № 535 та встановлено граничну штатну чисельність працівників 2183 одиниці.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 840 внесено зміни до Постанови КМ України № 85, згідно яких гранична чисельність працівників ДФС України встановлена у кількості 1530 одиниць.

На виконання вказаної постанови КМ України № 840 відповідачем видано наказ від 30.12.2015 №1022 про скорочення чисельності та введення в дію структури апарату ДФС України, згідно якого скорочено штатну чисельність апарату ДФС України на 30 відсотків, або на 656 одиниць. Наказом ДФС України від 12.09.2016 № 763 «Про внесення змін до наказу ДФС від 30.12.2015 № 1022» введено в дію структуру апарату ДФС України у новій редакції.

На виконання вищезазначених постанов КМ України та наказів ДФС України, у зв'язку зі зміною структури та скорочення штатної чисельності ДФС України, позивача попереджено про його наступне вивільнення з посади заступника начальника відділу автоматизованого інформаційного обміну Департаменту розвитку митної справи ДФС України з 23.11.2016.

Зі змісту вказаного попередження (а.с. 14, 15 т. 1) слідує, що ОСОБА_2 запропоновані посади провідного інспектора, провідного інженера, головного державного інспектора різних відділів. Позивач 23.09.2016 ознайомився з даним попередженням та відмовився від запропонованих посад у зв'язку із тим, що йому не було запропоновано рівноцінних посад, про що залишив відповідний запис на попередженні (а.с. 14-15 т. 1).

Згідно із наказом ДФС України від 29.09.2016 № 3268-о ОСОБА_2, на підставі його заяви від 23.09.2016 (а.с. 84 т.1), як працівнику, який отримав попередження про наступне вивільнення, надано два вільних від роботи дні для пошуку нового місця роботи в робочий час до 23.11.2016, у відповідності до положень пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

24.11.2016 позивачу надано письмову пропозицію вакантних посад, серед яких, зокрема, пропонувалась посада заступника начальника відділу автентичності документів та аналізу цінової інформації управління митної вартості Департаменту адміністрування митних платежів (а.с. 78 т.1), але ОСОБА_2 відмовився від ознайомлення з письмовою пропозицією вакантних посад, про що в присутності позивача було складено відповідний акт (а.с. 79-80 т. 1).

Наказом ДФС України від 01.12.2016 № 3810-о ОСОБА_2 звільнено з посади заступника начальника відділу автоматизованого інформаційного обміну Департаменту розвитку митної справи Державної фіскальної служби України відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв'язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності ДФС України.

Вважаючи наказ відповідача від 01.12.2016 № 3810-о протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки позивач відмовився від запропонованих йому посад, в тому числі і рівнозначної, то його було звільнено у відповідності до норм законодавства, у зв'язку із чим у задоволенні позову необхідно відмовити.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що відповідачем було порушено процедуру звільнення, що виразилося у недотриманні обов'язку роботодавця запропонувати йому рівноцінну посаду. Також, апелянт зазначає, що наказ ДФС України від 23.07.2015 № 535 про введення в дію структури ДФС України, яким зменшено чисельність працівників є незаконним, оскільки на той час постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2014 № 178 було затверджено граничну чисельність апарату у кількості 2186 осіб і дана постанова є чинною, у зв'язку із чим позов необхідно задовольнити.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відносини щодо підстав та порядку припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення врегульовані положеннями статті 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII, згідно якої скорочення чисельності або штату державних службовців є самостійною підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Закон України «Про державну службу» визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої та громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно статті 83 зазначеного Закону державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб'єкта призначення.

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Працездатним громадянам, які постійно проживають на території України гарантовано правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 Кодексу законів про працю України).

Пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, як встановлено правилами частини другої цієї статті, звільнення з зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Положеннями статті 492 Кодексу законів про працю України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Із викладеного вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто вжити усіх заходів до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Позивач вказав на те, що у 2009 році отримав другу вищу освіту за спеціальністю «Державна служба» з присвоєнням кваліфікації магістра у Київському національному економічному університеті ім. В. Гетьмана, також матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 має повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» відповідно до диплому серії НОМЕР_1, виданого Класичним приватним університетом. 21.06.2016 за високі показники в роботі ОСОБА_2 заохочений достроковим присвоєнням чергового спеціального звання - радник податкової та митної справи III рангу.

Крім того, ОСОБА_2 був зарахований до кадрового резерву на 2016 рік на посаду заступника директора Департаменту (наказ ДФС України від 09.12.2015 № 979/99-99-27-04-18 (а.с. 48-50 т. 1)).

Закон України «Про державну службу» містить поняття рівнозначної посади, як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Як було зазначено вище, ОСОБА_2 24.11.2016 було надано для ознайомлення пропозицію вакантних посад, серед яких була посада заступника начальника відділу автентичності документів та аналізу цінової інформації управління митної вартості Департаменту адміністрування митних платежів. Вказана посада є рівноцінною посаді, яку обіймав позивач - заступник начальника відділу автоматизованого інформаційного обміну Департаменту розвитку митної справи Державної фіскальної служби України.

Згідно із частиною 1 статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявні вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Статтею 41 Закону України «Про державну службу» визначено, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов'язкового проведення конкурсу:

- на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

- на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті). - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Таким чином, запропоновані відповідачем посади, в тому числі і пропозиції нижчої посади, що були на той час вакантними, відповідали критеріям посад на які претендував позивач.

Отже, як вірно було встановлено судом першої інстанції, матеріали справи свідчать про те, що відповідачем вживались передбачені чинним законодавством заходи щодо працевлаштування ОСОБА_2, у зв'язку із чим колегія суддів вважає, що у даному випадку відповідачем було забезпечено права рівного доступу позивача до державної служби, що базується на його особистих якостях та досягненнях шляхом пропозиції рівноцінної посади.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наказ ДФС України № 3810-о від 01.12.2016 «Про звільнення ОСОБА_2.» є правомірним та не підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню.

Щодо позовних вимог про поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то колегія суддів зазначає, що вони також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від попередньої вимоги про скасування наказу.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.08.2018 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.,

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 29.11.2018.

v