Справа № 447/1698/17
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1214/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Пліша М.А, Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Гром І.І.,

позивач-1: ОСОБА_1 ,

позивач-2: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року у справі № 447/1698/17 за адміністративним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення,-

суддя в 1-й інстанції Москаль Р.М.,

час ухвалення рішення 12.06.2018 року о 17:32 год.,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 22.06.2018,-

В С Т А Н О В И В:

31 липня 2017 року позивачі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися в суд з адміністративним позовом до відповідача - Міністерства оборони України та з урахуванням уточнення позовних вимог просили визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України від 21 квітня 2017 року щодо відмови виплатити їм одноразову грошову компенсацію як батькам загиблого військовослужбовця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язати Міністерство оборони України виплатити позивачам одноразову грошову компенсацію як батькам загиблого військовослужбовця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув під час проходження військової служби.

В обґрунтування позовних вимог зазначають, що ОСОБА_5 , син позивачів, був військовослужбовцем Збройних Сил України та 04 вересня 1992 року загинув в період проходження ним військової служби. Вважають протиправною відмову Міноборони виплатити батькам одноразову грошову компенсацію за померлого у період проходження служби сина, оскільки держава взяла на себе фінансові зобов`язання щодо виплати одноразової грошової компенсації батькам військовослужбовців, які загинули під час проходження служби, та згідно Конституції України не може довільно відмовлятись від таких зобов`язань.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального права. Просять скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянти зазначають, що у Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» відсутні будь-які вимоги (обмеження) щодо строку звернення за компенсацією. Вважають, що згідно Закону право на отримання одноразової грошової компенсації є безстроковим. Відтак, відмовляючи в задоволенні позову, суд помилково не застосував Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» як правовий акт, який має вищу юридичну силу. Звертають увагу, що встановлення Постановою Кабінету міністрів України №488 обмеження строку звернення за отримання одноразової грошової компенсації, зважаючи на відсутність такого обмеження в Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» є недопустимим. Вважають, що станом на момент звернення членів сім`ї ОСОБА_6 за призначенням одноразової грошової компенсації та прийняття відповідачем рішення, реалізація ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» можлива виключно в порядку, передбаченому Постановою Кабінету міністрів України №975. Також зазначають, що на момент смерті сина, звернення позивачів за отриманням компенсації та прийняття відповідачем рішення обсяг прав позивачів не змінився. Вважають, що судом першої інстанції не враховано, що одноразова грошова допомога являється лише способом реалізації права на одноразову грошову компенсацію, а не самостійним (окремим) правом.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син позивачів (а.с.8), з 01 липня 1991 року проходив строкову військову службу в Збройних Силах України. 04 вересня 1992 року, в період проходження військової служби, ОСОБА_5 попав під поїзд та загинув (а.с.10, 13). Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №197 від 05 жовтня 1992 року ОСОБА_5 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с. 14).

18 червня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою та просили виплатити їм одноразову грошову компенсацію як батькам військовослужбовця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час проходження військової служби (а.с. 125-126). Як правову підставу виплати вказано статтю 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`в редакції станом на 04 вересня 1992 року.

Львівський військовий комісаріат листом від 13 серпня 2015 року №7635 надав відповідь та повідомив про відсутність підстав для виплати одноразової грошової компенсації. Відмову мотивував тим, що вимоги про виплати страхової суми застрахований або його спадкоємці могли пред`явити Національній акціонерній страховій компанії «Оранта» протягом трьох років з дня настання страхової події (а.с. 121). Не погоджуючись з такою відмовою, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними дій.

Львівський окружний адміністративний суд 19 вересня 2016 року прийняв постанову №813/5197/15, якою у задоволенні позовних вимог відмовив повністю. Суд виходив з того, що відповідно до пункту Постанови Кабінету Міністрів України «Про Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум» від 19 серпня 1992 року №488, вимоги щодо виплати страхової суми застрахований або його спадкоємці могли пред`явити Національній акціонерній страховій компанії «Оранта» протягом трьох років з дня настання страхової події. Оскільки позивачі не звертались за отриманням допомоги у встановлений строк, то, відповідно, дії відповідача є правомірними.

Львівський апеляційний адміністративний суд постанову суду першої інстанції скасував та 02 лютого 2017 року прийняв нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнив (а.с. 118-120). Апеляційний суд, не заперечуючи висновку суду першої інстанції про необхідність звернення за грошовою компенсацією у встановлені законодавством строки, вказав, що Львівський обласний військовий комісаріат порушив встановлений законом порядок вирішення питання про призначення грошової допомоги, і саме це зумовило оскарження його дій. Відповідач фактично вирішив питання по суті, хоча повинен був лише надіслати висновок щодо можливості виплати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошової допомоги Міноборони, як головному розпорядникові бюджетних коштів, що приймає рішення про виплату чи відмову у виплаті цієї допомоги. Тому апеляційний суд визнав протиправними дії Львівського обласного військового комісаріату щодо неподання Міністерству оборони України як головному розпорядникові бюджетних коштів висновку щодо можливості виплати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 одноразової грошової допомоги як батькам військовослужбовця ОСОБА_5 , який загинув під час проходження служби та зобов`язав Львівський обласний військовий комісаріат направити головному розпорядникові бюджетних коштів Міністерству оборони України висновок щодо можливості виплати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 одноразової грошової допомоги як батькам військовослужбовця ОСОБА_5 , який загинув під час проходження служби.

24 лютого 2017 року позивачі прибули до Львівського обласного військового комісаріату та заповнили формуляри заяв про виплату одноразової грошової допомогу у зв`язку із загибеллю (смертю) сина (а.с. 123, 124). Начальник Львівського обласного військового комісаріату наклав на ці заяви резолюцію «до виконання згідно рішення суду» та 03 березня 2017 року керівникові Департаменту фінансів Міністерства оборони України було скеровано комплект документів для прийняття рішення щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги батькам або утриманцям військовослужбовця ОСОБА_5 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 122).

Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі- Комісія) на своєму засіданні 21 квітня 2017 року дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги батьку та матері загиблого 04 вересня 1992 року внаслідок травми, пов`язаної з проходженням військової служби, солдата строкової служби ОСОБА_5 , оскільки на час смерті військовослужбовця законодавство не передбачало виплати одноразової грошової допомоги. Комісія роз`яснила, що на час смерті військовослужбовця діяла стаття 16 Закону України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка передбачала державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців. Виплата ж страхових сум здійснювалась Національною акціонерною страховою компанією «Оранта» у порядку, визначеному Умовами державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року №488. Відповідно до пункту 7 цих Умов вимоги щодо виплати страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть пред`явити Національній акціонерній страховій компанії «Оранта» протягом трьох років з настання страхової події. Відтак, за висновком Комісії, батьки загиблого військовослужбовця не мають права на одержання одноразової грошової допомоги, передбаченоїстаттею 16 Закону України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей». Засідання Комісії оформлене у вигляді протоколу за №41 (а.с. 19).

16 травня 2017 року Львівський обласний військовий комісаріат листами №4458 та №4462 повідомив позивачів про прийняте комісією Міністерства оборони України рішення (а.с.17,18).

Вважаючи рішення Міністерства оборони України від 21 квітня 2017 року щодо відмови у виплаті одноразової грошової компенсації як батькам загиблого військовослужбовця протиправним, позивачі звернулися з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач довів відповідність свого рішення критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки позивачі не звернулися до уповноваженої державою страхової установи у встановлений законодавством строк, а тому не мають підстав розраховувати на виплату компенсації згідно чинних на дату смерті їх сина правил. Таким чином, позивачі внаслідок власної бездіяльності впродовж трьох років з дати настання страхового випадку втратили право на отримання одноразової грошової компенсації, а «новий» механізм виплати одноразової грошової допомоги на їх ситуацію не поширюється.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інcтанції, колегія суддів виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІІ).

Відповідно до статті 41 Закону №2232-ХІІІ (в редакції на час звернення позивачів за отриманням допомоги) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»(далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону №2011-XII, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Згідно частини 1статті 16 Закону України №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога), гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ(в редакції, що діяла на час звернення позивачів за отриманням допомоги) порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті16-2та пункту 9 статті16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі- Порядок №975).

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331(Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255);

- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

- у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

-у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, на час подання позивачами заяви про виплату одноразової грошової компенсації було визначено, що моментом виникнення права є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент дати смерті сина позивачів, а саме Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ.

Так, статтею 16 Закону №2011-XII, в редакції, чинній на момент смерті сина позивачів військовослужбовця ОСОБА_5 , встановлено, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані , призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення(контузії,травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби(зборів),у розмірі,залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним , призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України №2011-XII Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 19.08.1992 року№488, якою установлено умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних , призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум.

Пунктом 1 вказаної постанови(в редакції, чинній на момент смерті сина позивачів військовослужбовця ОСОБА_5 ) державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, проводиться установами Української державної страхової комерційної організації (Укрдержстраху) за рахунок коштів державного бюджету, що виділяються Міністерству оборони, Національній гвардії, Державному комітетові у справах охорони державного кордону, Міністерству внутрішніх справ, Службі безпеки та іншим військовим формуванням, що створені Верховною Радою України.

Згідно пунктів 3, 4 постанови №488, розмір щорічних страхових платежів установлюється правлінням Укрдержстраху за погодженням з страхувальниками. Страхові платежі сплачуються страхувальниками щомісячно до 25 числа в розмірі 1/12 частини річної суми.

Пунктом 6 Постанови №488 передбачено, що Установи Укрдержстраху виплачують страхові суми:

а) у разі загибелі або смерті застрахованого його спадкоємцям у розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня на час загибелі або смерті;

б) у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Виплата страхових сум, зазначених у підпунктах «а» і «б», у зв`язку з настанням страхової події провадиться за вирахуванням раніше виплачених страхових сум за цю ж саму страхову подію. При цьому страхова сума з даного виду страхування виплачується незалежно від виплат за іншими видами страхування і виплат у порядку відшкодування збитків.

Відповідно до п.7 Постанови № 488 вимоги щодо виплати страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть пред`явити установам Укрдержстраху протягом трьох років з дня настання страхової події.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про зміни, доповнення та визнання такими, що втратили чинність, деяких рішень Уряду України з питань державного обов`язкового страхування» від 22 березня 1995 року № 206 Уряд передав Національній акціонерній страховій компанії «ОРАНТА» функції установ Укрдержстраху.

Законом України від 03 листопада 2006 року №328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб», який набрав чинності з 01 січня 2007 року,статтю 16 Закону №2011-XII викладено у наступній редакції:

Виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори.

У разі загибелі (смерті) військовослужбовця строкової військової служби під час виконання ним обов`язків військової служби, сім`ї загиблого (померлого), а в разі її відсутності його батькам та утриманцям виплачується одноразова грошова допомога у розмірі десятирічного максимального посадового окладу за першим тарифним розрядом, передбаченим для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Також до Закону №2011-ХІІвнесено суттєві зміни. А саме ст.1 встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 травня 2008 року №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб».

Пунктом 2 цієї постанови встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 01 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.

Пунктом 3 вказаної постанови передбачено завершити виплату страхових сум за страховими випадками, що сталися до 01 січня 2007 року, відповідно до Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року №488, а також одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року №284.

З системного аналізу правових норм вбачається, що у разі смерті військовослужбовця, що пов`язана із виконанням ним обов`язків військової служби до січня 2007 року, призначення та виплата членам їх сімей страхових сум платежів здійснюється в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання таких платежів.

При цьому, за змістом положеньЗакону № 2011-XII, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Як вбачається з матеріалів справи, військовослужбовець Збройних Сил України ОСОБА_5 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період проходження ним строкової військової служби.

Частиною 4 ст.15 Закону №2011-ХІІ встановлено, що батькам та неповнолітнім дітям військовослужбовців, які загинули чи померли або пропали безвісти під час проходження служби, державою виплачується одноразова грошова компенсація в розмірі суми державного страхування військовослужбовців з урахуванням коефіцієнту індексації грошових доходів.

Державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців було передбачене статтею 16 Закону № 2011-ХІІв редакції, що діяла з набрання чинності цією статтею і до 01 січня 2007 року. Відповідно до цієї норми Закону умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України встановив умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, прийнявши Постанову № 488. Відповідно до цієї Постанови установи Укрдержстраху (з 1995 року НАСК «Оранта») виплачують страхові суми у разі загибелі або смерті застрахованого його спадкоємцям у розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня на час загибелі або смерті. Вимоги щодо виплати страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть пред`явити протягом трьох років з дня настання страхової події.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що до 01 січня 2007 року діяла система державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців, що за умови настання страхової події передбачала виплату одноразової грошової компенсації уповноваженим державою страховиком в порядку, визначеному Постановою №488. Смерть військовослужбовця входила до переліку страхових подій; в такій ситуації право на виплату компенсації мали спадкоємці загиблого військовослужбовця. Зі змісту Постанови №488 вбачається, що вимоги щодо виплати страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть пред`явити протягом трьох років з дня настання страхової події.

Матеріалами справи підтверджено, що у встановлений Постановою № 488 строк позивачі з вимогою про виплату страхової суми (одноразової грошової компенсації) до НАСК «Оранта» не зверталися, тому втратили право на її отримання.

При цьому, з 01 січня 2007 року держава змінила підходи до вирішення питання соціального захисту військовослужбовців. Зокрема,стаття 16 Закону №2011-ХІІ була викладена у новій редакції. Замість системи державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців (котра передбачала виплату одноразової грошової компенсації) було введено нову систему, що передбачала виплату потерпілому військовослужбовцю (або його сім`ї чи батькам) одноразової грошової допомоги за рахунок бюджетних коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України чи іншого уповноваженого розпорядника бюджетних коштів в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України визначив порядок запровадження нової системи соціального захисту військовослужбовців, прийнявши Постанову №499. Відповідно до цієї Постанови:

- призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) … військовослужбовців…, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою;

- виплата страхових сум за страховими випадками, що сталися до 1 січня 2007 року, завершується відповідно до Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених Постановою №488.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в силу наведених правових норм позивачі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не можуть розраховувати на виплату запровадженої з 01січня 2007 року одноразової грошової допомоги, оскільки смерть їх сина настала задовго до її запровадження та неотримання позивачами страхової виплати відбулося внаслідок несвоєчасного, без наявності поважних причин, звернення із заявою про отримання допомоги.

Відповідно до вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який відповідачем в даному випадку виконаний.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст.243, ст.ст. 229, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 322, 325, 329 КАС України , суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року у справі №447/1698/17 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді М. А. Пліш
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 30.11.2018 року.