Справа № 127/24672/18
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/24672/18

Головуючий у 1-й інстанції: Вишар І.Ю.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

29 листопада 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу поліцейського роти №4 батальйону №1 УПП у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до поліцейського роти №4 батальйону №1 УПП у Вінницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП,

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до поліцейського роти №4 батальйону №1 УПП у Вінницькій області, в якому просив скасувати постанову серії ЕАВ №543935 від 18.08.2018 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП у вигляді 425 грн. штрафу та закрити провадження у справі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2018 року позов задоволено: скасовано постанову серії ЕАВ №543935 від 18.08.2018 про накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, а провадження у справі закрито; стягнуто на користь позивача, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати в сумі 3000 грн.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що відповідач мав обгрунтовані підстави для винесення оскаржуваної постанови, оскільки в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП.

При цьому, скаржник посилається на постанову Верховного Суду № 338/1/17 від 26.04.2018, у якій суд дійшо висновку, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі, у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Також відповідач звернув увагу на те, що розмір витрат на правничу допомогу має бути співмірною зі складністю справи та виконаними послугами адвоката.

28.11.2018 від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого стосовно вчинення правопорушення аналогічні тим, які викладені в позовній заяві.

Щодо судових витрат на правову допомогу у відзиві зазначено, що під час судового розгляду справи в суді першої інстанції, надано детальний опис наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. В наданому розрахунку визначено час витрачений адвокатом на виготовлення процесуальних документів та представництво клієнта в суді, вартість послуг, яка визначена умовами договору.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

За клопотанням представника позивача апеляційний розгляд перенесено з 26 листопада 2018 року на 09 годину 29 листопада, однак останній у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що з'явитись на вказану дату до суду не зможе, оскільки задіяний в іншому судовому засіданні.

У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, враховуючи строки розгляду, встановлені статтею 286 КАС України для справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 18.08.2018 о 14:00 поліцейським роти №4 батальйону №1 УПП у Вінницькій області винесено постанову серії ЕАВ №543935 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП, а саме-водій керував транспортним засобом MERCEDES-BENZ н.з.НОМЕР_1 на автодорозі М12, не пред'явивши для перевірки посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач оскаржив її в судовому порядку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що зважаючи на те, що відповідачем не надано достатньо належних доказів на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а сумніви щодо доведеності вини правопорушника слід тлумачити на користь останнього, то за таких обставин оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

Крім того, суд дійшов висновку, що наданими позивачем доказами підтверджено розмір судових витрат по справі в сумі 3000 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат та надаючи правову оцінку даним обставинам справи, виходить зі слідуючого.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Приписами статті 14 Закону України від 30.06.1993р. № 3353 «Про дорожній рух» встановлено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

За правилами п.1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306 (далі ПДР України) учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил .

Пунктом 1.1. ПДР України визначено, що ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до п.1.9. ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Так, у пп. "а", "б" п.2.1. ПДР України зазначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб.

Згідно із п.2.4 "а" ПДР України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Частиною першою статті 126 КУпАП регламентовано, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»),-тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У статті 222 КУпАП зазначено, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, в тому числі і про порушення дорожнього руху, за ст.126 КУпАП.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбаченого ст. 126 КУпАП.

Також відповідно до п.1 розділу ІІІ Інструкції справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Згідно статті 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 283 КУпАП, яка визначає зміст постанови про адміністративне правопорушення зазначено, що у постанові мають міститися: найменування органу (прізвище, ім'я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім'я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. У постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, вказуються відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Зазначені вище норми закону, дають підстави для висновку, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об'єктивно з'ясувати обставини справи, зокрема наявність вини особи у вчиненні такого правопорушення.

Як слідує зі змісту спірної постанови, ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом MERCEDES BENZ н.з. НОМЕР_1, 18.08.2018 о 14 год. 00 хв., рухаючись по автомобільній дорозі М12 на 371 км, не пред'явив посвідчення водія відповідної категорії та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чим порушив вимоги п.2.4(а) ПДР та чим скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Згідно пояснень позивача, наданих в позовній заяві та суді першої інстанції, інформація про місце, обставини та суть події, викладена в оскаржуваній постанові не відповідає дійсності, оскільки 18 серпня 2018 року о 14:00 год. автомобіль MERCEDES BENZ н.з. НОМЕР_1 по автомобільній дорозі М12 не рухався, а був припаркований на паркувальному майданчику біля будинку культури в с. Ксаверівка, де ОСОБА_2 вирішував свої виробничі питання.

Водночас, як доказ по справі, відповідачем надано матеріали відеозапису, в яких не зафіксовано рух автомобіля MERCEDES BENZ н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2, а лише-факт знаходження вказаного транспортного засобу на території, поряд з будинком культури.

Таким чином, колегія суддів не може розцінювати як належний доказ візуальне спостереження відповідача за дотриманням правил дорожнього руху позивачем, оскільки як вказано в постанові Верховного Суду № 338/1/17 від 26.04.2018 на яку посилається апелянт "візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Статтею 254 КУпАП України визначено, що така фіксація відбувається шляхом складання протоколу про адміністративне правопорушення, у якому відповідно до ст.256 КпАП України, крім іншого, зазначається місце час і суть адміністративного порушення, виявленого уповноваженою особою, прізвища адреси свідків і потерпілих, якщо вони є, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності".

В даному ж випадку, з відеозапису вбачається, що при спілкуванні з позивачем відповідач посилається на те, що під час спілкування з директором будинку культури, остання підтвердила, що ОСОБА_2 заїхав на територію будинку культури для вирішення виробничих потреб, однак пояснення вказаного свідка скаржником належним чином не оформлені.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої про наявність підстав для скасування постанови притягнення позивача до адміністративної відповідальності у відповідності до ч.1 ст. 126 КУпАП, оскільки відповідачем не надано достатньо доказів на підтвердження вини позивача.

Стосовно стягнення судом першої інстанцій за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, суми витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб'єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16, від 18 жовтня 2018 року у справі №813/4989/17.

Частиною п'ятою ст.242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, позивачем до суду першої інстанції для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу було подано ордер Серія ВН № 080171 та квитанцію б/н від 11.10.2018 згідно якої ОСОБА_2 сплачено адвокату Вашко В.С. за надання правничої допомоги 3000 грн.

При цьому, у поданих документах жодним чином не обґрунтовано заявлену адвокатом вартість послуг з посиланням на первинні документи.

Колегія суддів звертає увагу, що з вказаної вище квитанції взагалі неможливо встановити, що правнича допомога надавалась саме по даній справі.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17, що враховуючи набрання чинності з 15 грудня 2017 року нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України та запровадження положеннями цього Кодексу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, вбачається доцільним приведення укладених до 15 грудня 2017 року договорів у відповідність до вимог діючого Кодексу адміністративного судочинства України та доведення відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481 "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення", зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 1 жовтня 2013 р. за № 1686/24218.

Частиною другою статті 6 КАС України регламентовано, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, стосовно вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Суд також вказав, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), № 31107/96).

Отже, зважаючи на те, що позивачем в суді першої інстанції обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового всивноку про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Слід зазначити, що представником позивача, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції пред'явлено копію договору про надання правової допомоги від 22.09.2018, однак як встановлено з матеріалаів справи, вказаний договір, як доказ на підтвердження понесення судових витрат, позивачем до суду першої інстанції на подавався та окрім того, зі змісту останнього розрахувати кількість та вартість послуг та визначити по якій конкретно справі вони надавались, неможливо.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга - підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції-скасуванню в частині стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст.77,134,139, 195, 243, 268, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу поліцейського роти №4 батальйону №1 УПП у Вінницькій області задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до поліцейського роти №4 батальйону №1 УПП у Вінницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП скасувати в частині стягнення на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат в сумі 3000 грн.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою ОСОБА_2 в стягненні судових витрат, відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту іі прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.