Справа № 815/1698/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/1698/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г. Час і місце ухвалення: 11:21, 03.08.2018р., м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді : Бойка А.В.,

суддів : Стас Л.В.,

Турецької І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

13.04.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 06.03.2018 року №81-18, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.08.2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправним рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2018 року №81-18 та зобов'язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України 31.08.2018 року подала апеляційну скаргу, в якій апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності у позивача умов для визнання особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявлена позивачем історія переслідування у країні громадянської належності містить низку суперечностей та не є правдоподібною. Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою факт перебування позивача близько 2-ох місяців у третій безпечній країні.

У зв'язку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.08.2018 року та прийняття нового - про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

21.11.2018 року о 12:15 год. представником Державної міграційної служби України подано клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду судової справи позивач чи його представник у визначений судом час у судове засідання не з'явилися, про що складено відповідний акт.

У зв'язку з цим, на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України, справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає, що подана скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, 19.08.2013 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування поданої заяви посилався на побоювання повернутися в Афганістан з причини ймовірної помсти від батька його дівчини, яка зникла за невідомих обставин.

Рішенням Державної міграційної служби України від 24.05.2016 року №248-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення ДМСУ було оскаржено позивачем в судовому порядку.

06.12.2016 року постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/3592/16, яку ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2017 року залишено без змін, позов задоволено частково. Скасовано рішення ДМСУ №248-16 від 24.05.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано ДМСУ повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При прийнятті вказаного судового рішення суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що під час проведення додаткової співбесіди відповідачем не забезпечено позивачу перекладача, що є порушенням ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту». Недотримання Державною міграційною службою України порядку розгляду заяви особи про надання захисту стало підставою для прийняття рішення про необхідність повторного розгляду поданих ОСОБА_1 документів.

На виконання судового рішення по справі №815/3592/16 ДМС України розглянула заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та 06.03.2018 року прийняла рішення №81-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

06.04.2018 року позивач отримав повідомлення №465 від 03.04.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту». Зокрема, у вказаному повідомленні зазначено, що подана заявником історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту, а отримана інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку рішення ДМС України від 06.03.2018 року №81-18

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування вказаного рішення виходив з того, що Державна міграційна служба України, приймаючи спірне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не прийняла до уваги інформацію про країну походження позивача, а також родової ворожнечі між позивачем та родичами дівчини, що зникла.

В свою чергу, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає вказаний висновок суду першої інстанції таким, що не відповідає обставинам справи з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671- VІ), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної погрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 зазначеної статті визначено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до Директиви Європейського Союзу Директива Ради ЄС 2004/83 від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відмовляючи ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідач посилався на відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно особової справи ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, уродженцем провінції м. Кабул, район Чеаркалай Вазір Аббад, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин, суніт, рідна мова - дарі, неодружений, дітей не має.

Країну постійного проживання позивач покинув чи у червні 2012 року (згідно анкети від 19.08.2013 року), чи у квітні 2012 року (згідно протоколу співбесіди від 13.09.2013 року).

Відповідно до відомостей, викладених у анкеті від 19.08.2013 року, позивач виїхав нелегально без жодного документу, а згідно протоколу співбесіди від 13.09.2013 року у позивача був національний паспорт, який забрала невідома йому особа після виїзду з Таджикистану.

Причину виїзду з Афганістану позивач називає побоювання помсти від родичів дівчини, яка з невідомих причин зникла.

Згідно протоколу співбесіди від 13.09.2013 року, покинувши Афганістан, позивач прибув до Таджикистану, де пробув 2,5 місяці та проживав у свого товариша на ім'я Бамила Хан, який в подальшому знайшов йому посередника на ім'я Ака Абдула.

Відповідно до протоколу співбесіди від 15.06.2017 року покинувши Афганістан, позивач прибув до Таджикистану, де пробув 2 місяці та проживав у друга батька на ім'я Ака Абдула.

До України (м. Одеса) позивач прибув нелегально на легковому автомобілі, де перетинав кордон не знає, їхав близько 7-8 діб, жодних документів не має.

Крім того, з протоколів співбесіди колегія суддів вбачає, що позивач зазначає різні відомості стосовно часу та обставин зникнення сусідської дівчини Міни; щодо осіб, що йому погрожували; змісту самих погроз, що у своїй сукупності не дає змоги визнати обставини, на які посилається ОСОБА_1 правдоподібними.

Зокрема, згідно протоколу співбесіди від 13.09.2013 року позивач зазначав, що був знайомий з Міною, відвозив її один-два рази на тиждень до швачки чи на ринок, рідні Міни знали про те, що позивач проводить з нею час та не заперечували проти цього. Зазначав, що про загрозу своєму життю дізнався від батька зниклої дівчини, а також від своєї сестри, яка проживала у тій родині.

Однак, згідно протоколу співбесіди від 11.03.2016 року ОСОБА_1 вже зазначав, що ніколи не спілкувався зі зниклою дівчиною. Про існування загрози своєму життю зі сторони батька дівчини дізнався від своєї сестри.

Відповідні розбіжності в поясненнях позивача щодо причин виїзду його з Афганістану, обставин, що передували прибуттю в Україну, а також щодо перебування його на території України також встановлено судом при розгляді справи №815/3592/16.

Також, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що його рідні проживають у м. Кабул, їх ніхто не переслідує, він не причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою національністю, релігійною належністю, політичними поглядами тощо, не є військовозобов'язаним та не служив у армії.

Оцінюючи у сукупності суперечливість історії переслідування позивача; факт його знаходження у третій безпечній та власне небажання скористатись захистом; звернення за захистом в України через тривалий проміжок часу колегія суддів не може визнати історію переслідування ОСОБА_1 такою, що заслуговує на довіру, а тому рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2018 року №81-18 скасуванню не підлягає.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання позивача на те, що відмовляючи у наданні йому захисту відповідачем порушено фундаментальні права біженців в частині не вислання, у зв'язку з чим Україною буде порушено ст.ст.1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року, оскільки в рамках даного адміністративного позову не порушується питання про примусове видворення ОСОБА_1 за межі території України. Оскаржуваним рішенням ДМС України позивачу відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак така відмова не позбавляє позивача права залишитися на території України, якщо він має для цього інші законі підстави.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства», оскільки вказане рішення стосується лише ситуації примусового повернення осіб до країни громадянської належності (Сомалі, м.Могадішо), а не елементу визнання шукачів захисту біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Щодо посилань позивача на ситуацію в країні його громадянської належності, то колегія суддів зазначає, що рівень насильства у регіоні постійного проживання має бути досить великим, щоб становити реальну загрозу для життя особи, яка вимушена через це шукати інший притулок. Аналізуючи відкриту актуальну інформацію в мережі Інтернет щодо ситуації в Афганістані встановлено, що спостерігаються поступові тенденції щодо повернення шукачів захисту з Афганістану до країни громадянської належності з розвинених європейських країн.

З огляду на зазначене у сукупності, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції неправильно надана оцінка фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного її вирішення, тому оскаржуване рішення від 03.08.2018 року підлягає скасуванню з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька