Справа № 826/9852/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 листопада 2018 року № 826/9852/18

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі судді Маруліної Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в місті Києві
третя особаУправління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації
про про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі також - Відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (далі також - третя особа), в якому просить:

- визнати неправомірними дії Відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення пенсійних виплат Позивачу - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 01.04.2018 року;

- зобов'язати Відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити виплату раніше призначеної Позивачу - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії та здійснити виплату заборгованості за час затримки виплати, починаючи з 01.04.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивач є пенсіонером, зареєстрований та взятий на облік як внутрішньо переміщена особа в Управлінні праці та соціального захисту населення Дарницького району м. Києва. Позивач перебуває на обліку на час звернення до суду у ГУ ПФУ у м. Києві.

Починаючи з квітня 2018 року пенсійні виплати перестали надходити на рахунок позивача, що зумовило його звернення до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.07.2018 року відкрито провадження у справі в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та зобов'язано відповідача подати до суду відзив на позовну заяву у встановлений судом строк, а третій особі встановлено строк для подачі пояснення на позовну заяву.

Через канцелярію суду 23.08.2018 року Відповідачем подано Відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що позивач дійсно перебуває на обліку в ГУ як внутрішньо переміщена особа та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1. З квітня 2018 року виплату пенсії було припинено відповідно до пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, зокрема, на підставі інформації, отриманої від Служби безпеки України. Згідно витягу з рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 19.04.2018 року, було відмовлено в поновленні соціальних виплат (пенсій), оскільки не підтверджено факт проживання за вказаною адресою, таким чином, Позивачу було припинено виплату пенсії внаслідок не підтвердження факту проживання за адресою: АДРЕСА_3, тому вважає, що протиправні дії з боку Відповідача відсутні та просить в задоволені позову відмовити.

23.07.2018 року Управлінням праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації подано Пояснення на позовну заяву та зазначено, що за зверненням Управління ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві від 08.11.2017 рорку соціальним працівником управління 16.04.2018 року здійснено перевірку достовірності інформації про фактичне місце проживання/перебування Позивача за адресою: АДРЕСА_1 та складено відповідний акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї . Так, відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 16.04.2018 року ОСОБА_1 фактично не проживає за вище вказаною адресою, на надіслані рекомендовані листи не відповідає, у зв'язку з чим підтвердити факт проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою можливості немає.

Разом з тим, відповідно до протоколу Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам у Дарницькому районі міста Києва №14 від 19.04.2018 року прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 в призначенні (відновленні) соціальних виплат, оскільки не підтвердився факт проживання (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам у Дарницькому районі міста Києва, направлено до Управління ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві.

03.08.2018 року через канцелярію суду Управлінням праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації подано Доповнення до пояснення на позовну заяву до якої додано копії документів, на які містяться посилання в письмових поясненнях від 23.07.2018 року, а саме: копія листа управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 05.02.2018 року №01-09/1224; копія довідки Укрпошта про повернення; копія Акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 16.04.2018 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2

Позивач є пенсіонером за віком, про що свідчить копія пенсійного посвідчення НОМЕР_3, та перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Як зазначає Відповідач у відзиві, Позивач перебуває на обліку в Дарницькому відділі Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві як внутрішньо переміщена особа та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, розмір якої обчислено відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-VI «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з квітня 2018 року виплату пенсії ОСОБА_1 було призупинено в зв'язку з проведенням перевірки щодо підтвердження факту проживання внутрішньо переміщених осіб на підконтрольній Україні території, а саме: з 01.04.2018 року Позивачу було припинено виплату пенсії відповідно до пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, зокрема, на підставі інформації, отриманої від Служби безпеки України. Згідно витягу з рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 19.04.2018 року, було відмовлено в поновленні соціальних виплат (пенсій), оскільки не підтверджено факт проживання за вказаною адресою, таким чином, Позивачу було припинено виплату пенсії внаслідок не підтвердження факту проживання за адресою: АДРЕСА_3.

Не погоджуючись з правомірністю припинення виплати пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача стосовно припинення виплати пенсії позивачеві з червня 2018 року з підстав, які не передбачені ст. 49 Закону України від 09.07.2003 року №1058-VI "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058).

Судом встановлено, що дана справа є типовою, оскільки відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи №805/402/18 (№ Пз/9901/20/18), яке набрало законної сили 04 вересня 2018 року, а саме:

Позивач:

1) є громадянином України;

2) має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою органів соціального захисту населення про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи;

3) є пенсіонером та отримує пенсію, призначену їй відповідно до Закону № 1058-IV.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Згідно частині третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 7 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014 року № 1706-VII(далі - Закон № 1706-VII) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно з пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 (у редакції, чинній на час припинення виплати пенсії позивачу) призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України. Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним відповідно до пункту 3 цієї постанови тристороннім договором.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV від 09.07.2003 року, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 1058- ІV).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 49 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Отже, з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що Управляння пенсійного фонду має право припинити виплату пенсії особі виключно з підстав, передбачених законом, про що приймає вмотивоване рішення.

Судом встановлено, що виплату пенсії позивачу припинено відповідно до пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України, зокрема, на підставі інформації, отриманої від Служби безпеки України.

Водночас, статтею 49 Закону № 1058-IV такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Зазначені обставини вказують на допущення відповідачем порушення вимог статті 49 Закону № 1058, яка визначає вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії.

Більш того, згідно частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №428/6624/17 (адміністративне провадження № К/9901/3256/17), висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 "Про незалежність судової влади" встановлено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття Закон України, на відміну від поняття законодавство України, не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Аналогічні правові висновки викладені у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи № 805/402/18, правові висновки якого суд має враховувати при прийнятті рішення (частина 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України).

Окрім визначеного, суд звертає увагу на наступне. За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначено Європейським судом з прав людини у рішенні в справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення суд зазначив, що наведених вище міркувань Європейському суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року Ілашку та інші проти Молдови та Росії, ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров'я. Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Як вже зазначалось судом вище, рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах Пічкур проти України, Ілашку та інші проти Молдови та Росії як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не надано суду жодного доказу правомірності дій щодо припинення виплати пенсії позивачу в розумінні зазначеної норми Закону.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що припинення виплати пенсії позивачу з червня 2018 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював раніше, зокрема, у постановах від 13 березня 2018 року (справа № 235/4162/17), 20 березня 2018 року (справа № 234/2389/17), а також у рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

Згідно положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення останніх у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання бездіяльністю протиправною та зобов`язання вчинити певні дії підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 244-250, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати неправомірними дії Відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення пенсійних виплат Позивачу - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 01.04.2018 року.

2. Зобов'язати Відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві поновити виплату раніше призначеної Позивачу - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсії та здійснити виплату заборгованості за час затримки виплати, починаючи з 01.04.20018 року.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1);

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, );

Третя особа: Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (адреса: 02121, м. Київ, Харківське шосе, 176-Г; ).

Суддя Л.О. Маруліна