Справа № 0440/7218/18
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2018 року Справа № 0440/7218/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області
про визнання протиправними та скасування податкові повідомлення-рішення,
вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних
26.09.2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
02.10.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито спрощене позовне провадження.
31.10.2018 року представником відповідача було надано до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що відповідачем була проведена перевірка позивача в ході якої встановлені порушення вимог діючого законодавства. За наслідками встановлених порушень відповідачем складено акт перевірки та винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій. Відповідач вважає податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій правомірними, та такими, що винесено відповідно до вимог діючого законодавства, у зв'язку з чим, підстави для їх скасування відсутні.
Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_1 зареєстрована в виконавчому комітеті Дніпропетровської міської ради, основним видом діяльності є 56.10 - діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування.
Позивач вважає, що вказані податкові повідомлення-рішення, вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, що і стало підставою для звернення із даним адміністративним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Статтею 177 Податкового кодексу України (далі - ПКУ) визначено особливості оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.
Так, згідно з п. 177.1 ст.177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу (тобто, у розмірі 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами).
Згідно з вимогами п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто, різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Згідно з п. 292.1 ст. 292 Податкового кодексу України доходом платника єдиного податку є для фізичної особи - підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковий та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому датою отримання доходу платника єдиного податку є дата надходження коштів платнику єдиного податку у грошовій (готівковій або безготівковій) формі, дата підписання платником єдиного податку акту приймання-передачі безоплатно отриманих товарів згідно положення п. 292.6 ст. 292 Податкового кодексу України.
Таким чином, положеннями Податкового кодексу України регламентовано, що доходом як платника єдиного податку, є фактично отриманий дохід тобто фактично отримана сума грошових коштів в готівковій або безготівковій формі, а не дохід від окремих видів такої діяльності.
Згідно пункту 46.5 статті 46 Податкового кодексу України форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
У такому ж порядку встановлюються форми податкових декларацій з місцевих податків і зборів, що є обов'язковими для застосування їх платниками (податковими агентами).
Форма декларації про майновий стан і доходи (податкової декларації) встановлюється з урахуванням особливостей, визначених пунктом 179.9 статті 179 цього Кодексу.
Порядок заповнення декларації про майновий стан і доходи встановлений Інструкцією щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи затверджений наказом Міністерства фінансів України 02.10.2015 року № 859 «Про затвердження форми податкової декларації про майновий стан і доходи та Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи».
Згідно абз.5 п.1 ч. 3 розділу IV Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи визначено, що у додатку Ф2 до декларації "Розрахунок податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою" у графах 5 - 7 зазначається сума документально підтверджених витрат, пов'язаних із провадженням господарської діяльності (вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції, витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату, інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг, амортизаційні відрахування).
Таким чином, суд зазначає, що Наказом №859 не визначено обов'язку розділяти витрати по видам економічної діяльності.
У відповідності до п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.
Відповідно до пп.177.4.5. п.177.4 ст.177 ПКУ, до складу витрат підприємця не включаються: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.
Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст.44 ПКУ. У ній зазначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Згідно із пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також, через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Таким чином, з вказаних норм вбачається, що при визначенні фізичною особою-підприємцем об'єкта оподаткування можуть враховуватися лише документально підтверджені витрати, пов'язані з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця, які включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III Податкового кодексу України (далі - ПКУ).
Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Господарські операції мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Судом встановлено, що жодних порушень щодо документального підтвердження витрат, пов'язаних з господарською ФОП ОСОБА_1 перевіркою не виявлено, обґрунтування порушень по вказаним витратам в акті перевірки контролюючим органом також не наведено.
Щодо посилань відповідача про розмежування діяльності ресторанів та діяльності з надання послуг по просуванню товарів та розміщення інформаційних матеріалів про продукцію, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що 01.01.2016 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Атлантіс» (Замовник) було укладено Договір про надання послуг № 28/01/16, у відповідності з яким Виконавець зобов'язується включити в меню напоїв, що продаються, товар Замовника з зазначенням торгових марок. На протязі усього строку дії договору реалізовувати продукцію Замовника або його Дистриб'ютера. Знайомити відвідувачів Виконавця з асортиментом товару Замовника або його Дистриб'ютера шляхом надання рекомендацій з вживання напоїв. Умови цього Договору розповсюджуються на Ресторани: «Атріум»; «Банзай».
15.02.2016 року між ПАТ «Карлсберг Україна» (Сторона-1) та ФОП ОСОБА_1 (Сторона-2) було укладено Договір про надання послуг № 1152, у відповідності з яким продукцією є пиво та безалкогольні напої. Сторона - 2 зобов'язується надавати Стороні - 1 наступні послуги: введення та розміщення інформації стосовно продукції, яка поставляється дістриб'ютером Сторони-1, в асортимент та меню комплексів Сторони- 2; розміщення інформації стосовно продукції; надання послуг з надання споживачам додаткової інформації про продукцію; розміщення інформації на елементах обладнання; розміщення продукції в місцях продажу таким чином, щоб забезпечити його видимість та доступність для огляду відвідувачів. Сторона-2 має право здійснювати фірмову торгівлю і іміджеве експонування пива компанії ПАТ «Карсберг Україна» у всіх торгових точках: Ресторани: «Атріум», «Банзай»
01.07.2011 року між ФОП ОСОБА_1 (Покупець) та ІП «Кока-Кола Беверіджис Україна Лімітед» (Постачальник) була укладена Додаткова угода № 1 про просування продукції до Договору поставки № 4030845 від 01.07.2011 року, у відповідності з якою Покупець надає Постачальнику послуги з просування продукції, а саме поширення та популяризації Товару, який поставляється Постачальником на умовах Договору поставки у мережі існуючих торгових точок Покупця. Покупець зобов'язується надавати послуги з просування продукції в наступних торгових точках Покупця: Ресторани: «Банзай», «Атріум».
01.03.2017 року між ПАТ «Карлсберг Україна» (Сторона-1) та ФОП ОСОБА_1 (Сторона-2) було укладено Договір про надання послуг № 1002, у відповідності з яким продукцією є пиво та безалкогольні напої. Сторона - 2 зобов'язується надавати Стороні - 1 наступні послуги: введення та розміщення інформації стосовно продукції, яка поставляється дістриб'ютецом Сторони-1, в асортимент та меню комплексів Сторони- 2; розміщення інформації стосовно продукції; надання послуг з надання споживачам додаткової інформації про продукцію; розміщення інформації на елементах обладнання; розміщення продукції в місцях продажу таким чином, щоб забезпечити його видимість та доступність для огляду відвідувачів. Сторона-2 має право здійснювати фірмову торгівлю і іміджеве експонування пива компанії ПАТ «Карсберг Україна» у всіх торгових точках: Ресторани: «Атріум», «Банзай».
01.03.2016 року між ФОП ОСОБА_1 (Виконавець) та ДП з II «ПерноРікар Україна» (Замовник) було укладено Договір про надання послуг № 52-16/ПР, у відповідності з яким Виконавець зобов'язується надавати Замовнику комплекс послуг з просування та стимулювання реалізації продукції, що імпортується Замовником, в авторизованих точках продажу, а саме в Ресторанах: «Банзай», «Атріум». Послуги за цим Договором включають: організацію просування продукції до споживача, у тому числі забезпечення безперервних продаж на території торгової точки продукції під торговими марками Замовника; розміщення на території торгових точок інформаційних матеріалів, які містять інформацію про продукцію під торговими марками Замовника; виконання умов Замовника щодо способів та методів оформлення місць торгівлі. Продукцією, що реалізується є алкогольні напої різцих виробників.
Зі змісту вищевказаних договорів слідує, що послуги, які надаються ФОП ОСОБА_1, фактично є особливими умовами продажу споживачам в ресторанах «Атріум», «Банзай», що знаходяться в користуванні ФОП ОСОБА_1, продукції, що виробляється або імпортується постачальниками (пиво, алкогольні та безалкогольні напої), та полягають у забезпеченні продажу продукції споживачам, розміщенні у ресторанах інформаційних матеріалів, які містять інформацію про продукцію, наданні споживачам персоналом ресторанів додаткової інформації про продукцію, а також можливості проведення постачальниками та виробниками продукції на території ресторанів заходів, спрямованих на збільшення обсягів реалізації їх продукції.
Слід зазначити, що основною метою укладення вищевказаних договорів є збільшення попиту на товари постачальника, що одночасно є товаром позивача, який реалізується в ресторанах з метою збільшення обсягів продажу продукції самих ресторанів.
Таким чином, послуги по просуванню товарів та розміщення інформаційних матеріалів про продукцію, яка не є власністю контрагентів, безпосередньо пов'язана з господарською діяльністю позивача та направлена на отримання ним доходу від підприємницької діяльності, а отже дохід від такої діяльності відноситься до загального оподаткованого доходу.
З огляду на викладене, суд зазначає, що витрати від вказаної діяльності, є витратами, безпосередньо пов'язані з отриманням доходів, які можуть бути включені фізичною особою-підприємцем до складу витрат згідно із вимогами пункту 177.4. статті 177 Податкового кодексу України.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року, № 2464-VI (далі- Закон № 2464-VI) платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (тут і надалі у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
Частиною другою статті 9 Закону №2464-VI визначено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Згідно з частиною третьою статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до частин сьомої, восьмої, одинадцятої статті 9 Закону №2464-VI єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Частиною одинадцятою статті 25 Закону № 2464-VI встановлено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.
Отже, єдиний внесок повинен сплачуватись із тієї суми доходу, з якої сплачується податок на доходи фізичних осіб.
Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» від 31.07.2014 року №1621-VII ПК України, а саме - розділ XX «Перехідні положення», підрозділ 10 доповнено пунктом 16-1, відповідно до якого тимчасово, до 1 січня 2015 року, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотка до доходів у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри. Вказаний №1621-VII ПК України набрав чинності з 03.08.2014 року.
Відповідно до п.п. 1.1 п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України платниками збору є особи, визначені п. 162.1 ст.162 цього Кодексу.
Згідно п.162.1 ст.162 ПК України встановлено, що платниками збору є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Підпунктом 1.2 п.16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України встановлено, що об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст.163 ПК України.
Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюється у порядку, встановленому ст.168 ПК України за ставкою 1.5% від об'єкта оподаткування.
Фізичні особи за результатами звітного податкового року самостійно розраховують військовий збір в розмірі 1,5 відсотків чистого оподатковуваного доходу, відображають в річній податковій декларації та сплачують в терміни, передбачені для сплати податку на доходи фізичних осіб за відповідний період. Першим звітним податковим періодом для нарахування військового збору з доходів фізичних осіб є 2015 рік.
Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 3691,85 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням №502 від 19.09.2018 року.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 3691,85 грн. підлягає стягненню.
Частиною 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз'яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.
Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст. 3, ст. 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов'язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов'язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.
Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції станом на час прийняття рішення по справі) встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць установлено у розмірі з 1січня 2018 року - 1762 гривні.
Таким чином, розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 704,80 грн. за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.
Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, відповідно до ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов'язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
В матеріалах справи відсутні акти наданих послуг/виконаних робіт, прийому-передачі, з яких би вбачався реальний обсяг наданих послуг, час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт та їх прийняття позивачем.
Крім того, суд зазначає, що дана справа є незначної складності та була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання, отже, заявлені витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 14 000,00 грн., є не співмірними складністю справи та об'ємом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом.
З огляду на вищевикладене, суд не знаходить підстав для задоволення заяви позивача про стягнення з відповідача судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_4) судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору у сумі 3691,85 грн. (три тисячі шістсот дев'яносто одна гривні вісімдесят п'ять копійок) згідно платіжного доручення №502 від 19.09.2018 року за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295,297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв