Справа № 826/887/16
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 листопада 2018 року

Київ

справа №826/887/16

адміністративне провадження №К/9901/12213/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Шарапи В.М.,

суддів: Бевзенка В.М., Данилевич Н.А.,

за участю: секретаря судового засідання Корецького І.О.,

позивача: ОСОБА_2,

відповідача : представника Томашевич О.А.,

третя особа на стороні відповідача

ГУ ДКСУ у м. Києві: представник не з'явився,

третя особа на стороні відповідача

ГУ НП в м. Києві: представник не з'явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.06.2016 у складі судді Іщука І.О. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2016 у складі колегії суддів: Бєлової Л.В. (головуючий), Ганечко О.М., Желтобрюх І.Л. у справі №826/887/16 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Головне управління Національної поліції в місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

1. ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2.) звернулась до суду з позовом до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - ГУ МВС), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Головне управління Національної поліції, в якому просила:

1.1. визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУ МВС від 06.11.2015 №1051 о/с "Щодо особового складу" в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2, яка перебуває в розпорядженні Головного управління та у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, із займаної посади та поновити старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 на посаді з 06.11.2015.

1.2. стягнути з ГУ МВС на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 20000,00 грн.

2. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.06.2016 позовні вимоги задоволено частково.

2.1. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУ МВС від 06.11.2015 №1051 о/с "Щодо особового складу" в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2, яка перебуває в розпорядженні Головного управління та у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, із займаної посади.

2.2. Поновлено старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2, яка перебуває в розпорядженні ГУ МВС та у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на посаді з 07.11.2015.

2.3. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

3. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2016 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.06.2016 скасовано в частині задоволення позовних вимог і ухвалено в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. В решті - залишено без змін.

4. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:

4.1. Позивач проходила службу в органах внутрішніх справ України з 08.07.2002.

4.2. Згідно наказу ГУ МВС від 06.08.2014 №460 ОСОБА_2 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 28.07.2014 по 05.06.2017.

4.3. З пояснень позивача вбачається, що на початку грудня 2015 року до неї зателефонували з ГУ МВС та запитали чи бажає вона проходити подальшу службу в поліції на рівнозначній посаді. Надавши згоду на подальше проходження служби, позивачу необхідно було з'явитися до ГУ МВС.

4.4. 21.12.2015 ОСОБА_2 з'явилася у ГУ МВС, проте, замість вирішення питання про подальше проходження служби в поліції, отримала витяг з наказу начальника ГУ МВС від 06.11.2015 №1051 о/с "Щодо особового складу" про її звільнення та трудову книжку.

4.5. Наказом начальника ГУ МВС від 06.11.2015 №1051 о/с "Щодо особового складу", згідно з пунктами 9, 10, 11 Розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та, відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, ОСОБА_2 старшого лейтенанта міліції, яка перебуває в розпорядженні Головного управління та у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, звільнено 06.11.2015 з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 підпункт "г" (через скорочення штатів).

5. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог статті 184 Кодексу законів про працю України, оскільки остання на момент звільнення перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд послався на відсутність доказів на підтвердження факту її завдання відповідачем, як вимагає стаття 23 Цивільного кодексу України.

6. Скасовуючи частково постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення позивача на посаді, суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільнення позивача зі служби було законним. Суд зазначив, що позивач не надала своєї згоди на проходження служби в поліції, тому підлягала звільненню з підстав, передбачених розділом ХІ Закону України "Про Національну поліцію".

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

7. Позивач - ОСОБА_2, подала касаційну скаргу, в якій просить змінити постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.06.2016 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди і ухвалити в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити, в решті - залишити без змін та скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2016.

7.1. Аргументи скаржника полягають у тому, що суди попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень неправильно застосували норми матеріального права і порушили норми процесуального права. Скаржник вважає, що відповідачем взагалі не з'ясовувалось її бажання проходити службу в поліції та не вирішувалось питання можливості її подальшого використання по службі. Також, наголошує, що Кодексом законів про працю України передбачено пряму заборону звільнення жінок, які виховують дітей до трьох років.

8. Відповідачі заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не подали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції:

9. Конституція України:

"Стаття 43. &?ц;…&g

"Стаття 56. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень".

10. Кодекс законів про працю України (надалі - КЗпП України):

Стаття 3. Регулювання трудових відносин

"Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами".

Стаття 184. Гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок

і жінок, які мають дітей

"…Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору".

11. Цивільний кодекс України (надалі - ЦК України):

Стаття 23. Відшкодування моральної шкоди

"1. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

2. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Стаття 1167. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду

1. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

2. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

12. Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII (надалі - Закон №580-VIII):

Розділ XI

ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ

"1. Цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:

1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;

2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року".

"…4. До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону".

"…8. З дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

9. Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

10. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

11. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону".

13. Закон України "Про міліцію" від 20.12.1990 №565-XII (що був чинним на час виникнення спірних правовідносин):

Стаття 18. Проходження служби в міліції

"Порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України".

14. Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (надалі - Положення):

"10. Особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням

…17. Вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством".

…24. У разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

…64. Особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік):

…г) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі".

15. Постанова Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" (надалі - Постанова):

"1. Утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1.

2. Ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2".

Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:

16. Закон №580-VІІІ опублікований в газеті Голос України 06.08.2015 за №141-142, отже, він набрав чинності 07.11.2015 (окрім норм, визначених пунктом 1 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення").

17. Тобто, тримісячний строк, протягом якого працівники міліції, що виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, передбаченим Законом №580-VІІІ, могли бути прийняті на службу в поліцію, закінчився 06.11.2015.

18. Враховуючи приписи пунктів 9-10 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VІІІ та підпункту "г" пункту 64 Положення, працівник міліції міг бути звільнений зі служби в органах внутрішніх справи через скорочення штатів виключно у разі відмови від проходження служби в поліції та/або неприйняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, за умови відсутності можливості подальшого використання на службі. При цьому, перебування працівника міліції у відпустці чи на лікарняному не слугувало перешкодою для його звільнення з зазначених підстав.

19. Як встановлено судом першої інстанції, позивач висловила намір щодо подальшого проходження служби в поліції під час розмови з працівником УМВС. Натомість, судом апеляційної інстанції досліджено, що до закінчення визначеного Законом №580-VІІІ строку позивач не подавала заяви про прийняття її на службу в поліцію.

20. Разом з тим, як суд першої, так і суд апеляційної інстанції з'ясовали ту обставину, що на час звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справи через скорочення штатів остання перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, а відтак, на неї поширювались гарантії, передбачені частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України.

21. Зокрема, дана норма встановлює заборону звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох (шести) років і передбачає можливість їх звільнення лише в разі повної ліквідації підприємства та за умови обов'язкового працевлаштування.

22. Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 по справі №21-8а15 і Верховний Суд не вбачає підстав відступати від неї.

23. Необхідність поширення на позивача вказаних гарантій не суперечить вимогам Закону №580-VІІІ, оскільки прямо передбачена ним. Так, пунктом 4 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VІІІ закріплено можливість застосування актів законодавства, прийнятих до набрання чинності цим Законом, яким у свою чергу є Положення. Згідно з пунктами 10, 17 Положення, вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються усіма правами і пільгами встановленими законодавством, а отже і гарантіями, визначеними частиною 3 статті 184 КЗпП України.

24. Також, ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Висновки аналогічного змісту наведені у постановах Верховного Суду України від 17.10.2011 у справі №21-237а11 та від 28.10.2014 у справі №21-484а14 і колегія суддів не вбачає підстав відступати від них.

25. Таким чином, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням законодавства, а тому оспорюваний наказ про звільнення позивача підлягав визнанню протиправним та скасуванню, а позивач - поновленню на посаді.

26. Виходячи з аналізу норм статей 23, 1167 ЦК України, які регулюють загальні підстави і порядок відшкодування моральної шкоди, під останньою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

27. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння щодо її заподіяння, наявність причинно-наслідкового зв'язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням та вини в її заподіянні.

28. Зокрема, суди повинні з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння особі моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі особа оцінює заподіяну їй шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

29. Суд першої інстанції на основі досліджених під час розгляду справи доказів встановив, що позивачем не доведено факту заподіяння їй або членам її сім'ї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача 1, зокрема, у вигляді погіршення здоров'я та/або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, інших негативних явищ, що настали у результаті незаконних дій (бездіяльності) відповідача.

30. Згідно з частинами 1-2 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

31. Таким чином, Верховний Суд як суд касаційної інстанцій позбавлений процесуальної можливості перевіряти дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права інакше, аніж на підставі та в межах встановлених ними фактичних обставин справи та/або самостійно їх встановлювати.

32. Тому, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що правові підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди відсутні.

33. Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

34. Згідно з статтею 352 КАС України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

35. Відтак, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права і безпідставно скасував судове рішення суду першої інстанції в частині, яка відповідала закону.

36. З огляду на наведене, касаційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково.

ПОСТАНОВИВ:

37. Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

38. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2016 у справі №826/884/16 за позовом ОСОБА_2 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог. В решті - залишити без змін.

39. Залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.06.2016 у справі №826/884/16 за позовом ОСОБА_2 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди.

40. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

...........................

...........................

...........................

В.М. Шарапа

В.М. Бевзенко

Н.А. Данилевич,

Судді Верховного Суду