Справа № 817/1979/17
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1622/18

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Заверухи О.Б., Рибачука А.І.

за участі секретаря судового засідання Болюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року (суддя - Друзенко Н.В., м. Рівне, повний текст судового рішення складено 22 червня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного кадастрового реєстратора Міськрайонного управління у Рівненському районі та м. Рівному Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області Кушнерук Лариси Володимирівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 07.12.2017 звернувся до суду з позовом до Державного кадастрового реєстратора Міськрайонного управління у Рівненському районі та м. Рівному Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області Кушнерук Л.В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову вказує, що у вересні 1995 року, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю Серії НОМЕР_1 позивач отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,85 га на території с.Дядьковичі Дядьковицької сільської ради, в т.ч. 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства та 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. У 2017 році позивач звернувся до державного кадастрового реєстратора із заявами про реєстрацію в Державному земельному кадастрі вказаних земельних ділянок, однак відповідачем відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв'язку з перетином ділянок з іншою земельною ділянкою. Вважає вказані рішення відповідача протиправними, такими, що суперечать вимогам Земельного кодексу України та Закону України «Про Державний земельний кадастр» (далі - Закон №3613-VI).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року у справі №817/1979/17 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У поданій апеляційній скарзі покликається на обставини, викладені у позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, протоколом зборів співвласників майнових паїв колишніх членів КПСП «Колос» та земельних часток (паїв) с. Дядьковичі від 29.03.2001 №1 затверджено «Проект організації території земельних часток (паїв) розрахованих у фізичних гектарах та результатів розподілу земельних масивів між власниками сертифікатів на право на земельну частку (пай)». Відповідно до витягу з протоколу від 27.01.1995 № 2 Дядьковицька сільська Рада народних депутатів Рівненського району рішенням №9 передала безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд в с. Дядьковичі Рівненського районую та земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства в с. Дядьковичі Рівненського району. Технічна документація по складання Державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_1 розроблена Рівненським філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук у1995 році. При її виготовленні межі земельних ділянок встановлювались в натурі.

ОСОБА_1, 18.09.1995 на підставі рішення Дядьковицької сільської Ради народних депутатів від 27.01.1995 №9 видано Державний акт на право приватної власності на землю Серії НОМЕР_2, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №646. В Земельно-кадастровій книзі Дядьковицької сільської ради міститься запис, що ОСОБА_1 належить 1,30 гектари землі, в тому числі 1,05 гектари пашні та 0,25 гектари під забудовою.

Так, як відповідним ділянкам кадастрові номери присвоєні не були, в 2017 році ОСОБА_1 замовив Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Така документація була розроблена ФОП ОСОБА_4 Надалі, 17.08.2017 ОСОБА_1 вернувся до Державного кадастрового реєстратора Відділу у Рівненському районі Міськрайонного управління у Рівненському районі та м. Рівному Головного управління Дежгеокадастру у Рівненській області із заявами про реєстрацію земельних ділянок у с. Дядьковичі Рівненського району площею 0,25 га та 0,6013 га, подавши відповідну Технічну документацію.

Рішенням Державного кадастрового реєстратора Відділу у Рівненському районі Міськрайонного управління у Рівненському районі та м. Рівному Головного управління Дежгеокадастру у Рівненській області Кушнерук Л.В. від 29.08.2017 №РВ-017 позивачу відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, у зв'язку з невідповідністю електронного документа установленим вимогам, а саме: наявні зауваження щодо валідності електронного документу, перетин земельних ділянок з ділянкою НОМЕР_3, площа співпадає на 20,8623%.

Рішенням Державного кадастрового реєстратора Відділу у Рівненському районі Міськрайонного управління у Рівненському районі та м. Рівному Головного управління Дежгеокадастру у Рівненській області Кушнерук Л.В. від 29.08.2017 №РВ-017 позивачу відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, у зв'язку з невідповідністю електронного документа установленим вимогам, а саме: наявні зауваження щодо валідності електронного документу, перетин земельних ділянок з ділянкою НОМЕР_3 площа співпадає на 67,9535%.

Вважаючи рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений як Конституцією, так і Законами України.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У відповідності до положень статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За приписами частини десятої статті 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією земельних ділянок врегульовано Законом №3613-VI. Відповідно до частини першої статті 1 Закону №3613-VI державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера; державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Ведення Державного земельного кадастру здійснюється шляхом: створення відповідної державної геодезичної та картографічної основи, яка визначається та надається відповідно до цього Закону; внесення відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру; внесення змін до відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру; оброблення та систематизації відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру (частина перша статті 5 Закону №3613-VI).

Відповідно до вимог частини першої статті 9 цього ж Закону внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Частиною четвертою цієї статті передбачено, що державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону №3613-VI державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Як вбачається з частини другої статті 24 даного Закону, державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно з частиною третьою, п'ятою статті 24 Закону №3613-VI державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності). Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Частиною шостою статті 24 Закону №3613-VI перелічено підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки. Такими підставами є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Відповідно до пункту 111 «Порядку ведення Державного земельного кадастру», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 (далі - Порядок №1051) в разі - розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини, Державний кадастровий реєстровий реєстратор приймає рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що в ході дослідження доданих до заяв позивача документів, відповідачем - Державним кадастровим реєстратором була виявлена помилка, яка полягала у невідповідності електронного документа установленим вимогам, а саме виявлено перетин земельних ділянок з ділянкою НОМЕР_3, площа співпадає на 20,8623 % та 67,9535%, відповідно; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Зазначене й слугувало підставою для прийняття рішень про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру.

Перетин земельних ділянок позивача встановлено з ділянкою НОМЕР_3, яка належить ОСОБА_3

Зокрема, встановлено, що ОСОБА_3 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі земельних часток (паїв), і площа паю в умовних кадастрових гектарах визначена на рівні 3,20. Саме таку площу паю в умовних кадастрових гектарах успадкувала дана громадянка за Сертифікатом на право на земельну частку (пай) від 23.06.1997. ДП «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» розробив технічну документацію по передачі земельної частки (паю) ОСОБА_3 В межах її виготовлення, Дядьковицькою сільською радою було погоджено місце розміщення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) згідно схеми поділу земель колективної власності ПСП «Колос» на земельні частки (паї) в масивах НОМЕР_5 (рілля) та НОМЕР_6 (кормові угіддя) для складання технічної документації по виготовленню Державного акта на право приватної власності на землю для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 Внаслідок цього, в натурі ОСОБА_5 виділено в натурі 4,01 гектари землі, в тому числі 3,72 гектари ріллі та 0,29 гектари сіножаті, в масивах 27-13 та 65-2, відповідно.

При цьому, Технічна документація по передачі земельної частки (паю) ОСОБА_3 не містить ні протоколу про встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), ні акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання, ні схеми прив'язки межових знаків до об'єктів і контурів місцевості, а схема земель колективної власності ПСП «Колос» на земельну частку (пай) в масиві НОМЕР_5 (рілля) та НОМЕР_6 (кормові угіддя), яка передається у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 взагалі не містить жодної прив'язки до ситуаційної схеми.

Право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку в с. Дядьковичі Рівненського району підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 01.04.2015 Серії НОМЕР_4. Право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 4,5849 гектари, якій присвоєно кадастровий номер НОМЕР_3 зареєстровано у Державному земельному кадастрі Реєстраційною службою Дубровицького районного управління юстиції Рівненської області 13.06.2015 за №10096825

Фактично причиною того, що ОСОБА_1 не може безперешкодно зареєструвати своє право власності на земельні ділянки, які належать йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 18.09.1995 Серії НОМЕР_2, є те, що Технічна документація із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) в натурі, за результатами якої ОСОБА_3 зареєструвала право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3, площею 4,5849 га, складена з порушеннями вимог чинного законодавства і не дозволяла чітко і точно визначити межі земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що Державний кадастровий реєстратор, приймаючи оскаржувані рішення про відмову ОСОБА_1 у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, діяв на підставі, в межах та в порядку, передбаченому чинним законодавством, а тому правові підстави для скасування рішень відсутні.

Проте, такі висновки суду першої не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права з таких міркувань.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пунктом 1 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи (п.2 ч.1 ст.4 КАС України).

Пунктом 7 ч.1 ст.4 КАС України передбачено, що суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за КАС України є спір, який випливає зі здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Відповідно до ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень".

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №805/4506/16-а, від 27 червня 2018 року у справі №815/6945/16.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли у зв'язку з неможливістю позивача безперешкодно зареєструвати своє право власності на земельні ділянки, які належать йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 18.09.1995 Серії НОМЕР_2, у зв'язку з тим, що за ОСОБА_3 зареєстроване право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3, площею 4,5849 га, яка співпадає із земельними ділянками, належними позивачу. Вищенаведені обставини слугували підставою для прийняття Державним кадастровим реєстратором Міськрайонного управління у Рівненському районі та м. Рівному Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області Кушнерук Л.В. оскаржуваних рішень про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.

Позивач стверджує, що оскаржувані дії відповідача щодо відмови у проведенні державної реєстрації земельних ділянок з присвоєнням їм кадастрового номера вчинені з порушенням вимог чинного законодавства, порушують його права та законні інтереси.

Аналіз зазначених фактичних обставин справи дає підстави вважати, що оскаржуваним реєстраційним діям передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне, а саме між позивачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_3, за заявою якої і було проведено державну реєстрацію земельної ділянки, яка співпадає із земельними ділянками, які належать позивачу. Отже, у межах розгляду справи в порядку цивільного провадження можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з державною реєстрацією земельної ділянки з присвоєнням їй кадастрового номера.

Отже, суд першої інстанції, враховуючи суть спірних правовідносин, помилково дійшов висновку про розгляд справи в порядку адміністративного судочинства, оскільки у цих спірних правовідносинах існує спір про право.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірні правовідносини мають приватноправовий характер, оскільки позивач звернувся за захистом майнового права на земельну ділянку, яка належить йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Серії НОМЕР_1. Отже, цей спір не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що вказаний спір має розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки стосується захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав позивача, що виникають із земельних відносин.

За змістом ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв постанову з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим постанова суду підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.308, 310, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року скасувати та провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. Б. Заверуха
А. І. Рибачук
Повне судове рішення складено 29 листопада 2018 року.