Справа № 305/2056/15-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 листопада 2018 року

Київ

справа №305/2056/15-а

адміністративне провадження №К/9901/21325/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними, скасування рішення та зобов'язання призначити і здійснити перерахунок пенсії за касаційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Старунського Д.М., Баргія В.М., Рибачука А.І. від 23 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області, в якому з уточненням позовних вимог просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення посадової особи управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області щодо призначення ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканцю АДРЕСА_1, пенсії на загальних підставах, як таке, що не відповідає вимогам чинного законодавства;

- зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області призначити пенсію ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканцю АДРЕСА_1 державної служби у відповідності до умов Закону України «Про державну службу»;

- здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_3 державної служби з часу досягнення ним пенсійного віку 06.08.1997 року у відповідності до умов передбачених положенням статті 37-1 Закону України «Про державну службу» та рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 на підставі заяви та трудової книжки прийнятих і зареєстрованих управлінням Пенсійного фонду України за № 160 від 05.08.1997 року для призначення пенсії, та виплатити ОСОБА_3 у порядку передбаченому Положенням ч. 2 ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ різницю неодержаної ним відповідної пенсії за вказаний період до дня призначення пенсії державної служби».

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач без достатніх для того законних підстав призначив 06.08.1997 року ОСОБА_3 пенсію на загальних підставах, а не пенсію як державному службовцю. У зв'язку з цим представник позивача неодноразово зверталась до відповідача з заявами про призначення пенсії як державному службовцю. Проте, відповідач відмовляв ОСОБА_3 у призначенні пенсії посилаючись на те, що призначення пенсії можливе при виході на пенсію, в іншому випадку пенсіонер подає заяву про переведення з одного виду пенсії на інший. Представник позивача вважає, що така позиція відповідача не може бути застосована до вимог позивача, так як відповідач порушив права позивача саме під час призначенні пенсії, призначивши ОСОБА_3 не той вид пенсії про який просив позивач.

Постановою Рахівського районного суду Закарпатської області від 07 грудня 2016 року адміністративний позов задоволено.

Визнане протиправним та скасоване, як таке, що не відповідає вимогам чинного законодавства, рішення посадової особи управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області щодо відмови у призначенні ОСОБА_3, мешканцю АДРЕСА_1, пенсії державного службовця у відповідності до положень Законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Зобов'язано управління Пенсійного Фонду України в Рахівському районі Закарпатської області призначити ОСОБА_3, мешканцю АДРЕСА_1, пенсію державного службовця у відповідності до положень Законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування» та провести відповідний перерахунок.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач набув право на призначення пенсії як держаний службовець.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року скасовано постанову Рахівського районного суду Закарпатської області від 07 грудня 2016 року та відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не набув статусу державного службовця чи посадової особи органу місцевого самоврядування, що прирівняні до них, відтак, права на пенсію за вислугою років державного службовця чи посадової особи органу місцевого самоврядування, що прирівняні до них згідно з Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 року, а тим більше Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 04.07.2001 (в редакціях, що діяли на час виникнення спірних відносин) у позивача не виникло.

Не погоджуючись з постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернулася з касаційною скаргою, в якій просить скасувати наведене рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову Рахівського районного суду Закарпатської області від 07 грудня 2016 року.

Касаційну скаргу, скаржник обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно прийшов до висновку про те, що можливість подання заяви про перерахунок пенсії через представника не передбачена чинним законодавством; не звернув уваги на те, що у позивача наявний стаж, необхідний для призначення пенсії на підстав Закону України "Про державну службу", а тому апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, який позовні вимоги задовольнив.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 305/2056/15-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що Вищий адміністративний суд України діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.

У відповідності з положенням пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності також Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, КАС України від 06 липня 2005 року № 2747-IV викладено у новій редакції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 лютого 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Верховного Суду Берназюка Я.О.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Берназюка Я.О. від 03 червня 2018 року прийнято до свого провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними, скасування рішення та зобов'язання призначити і здійснити перерахунок пенсії.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено те що, позивач ОСОБА_3 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області та з 05.08.1997 року отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 неодноразово зверталася до Управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області із заявами про переведення з пенсії за віком на пенсію державного службовця, оскільки він є посадовою особою місцевого самоврядування та працював на виборних посадах.

Однак, Управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області відмовило ОСОБА_3 в задоволенні цих заяв, у зв'язку із тим, що позивач досяг пенсійного віку до набрання чинності Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також тим, що ОСОБА_3 на час досягнення пенсійного віку не перебував на посаді державного службовця, що виключало можливість призначення ОСОБА_3 пенсії за Законом України «Про державну службу».

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також, виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 99 КАС України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення щодо строку звернення до адміністративного суду передбачені ч. 2 ст. 122 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 123 КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів звертає увагу, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Це дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо публічно-правові відносини стали спірними, запобігає зловживанню правом зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень при виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови призводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Слід також зазначити, що дотримання строків звернення до суду з адміністративним позовом є однією з обов'язкових передумов ефективності адміністративних проваджень щодо строку розгляду адміністративних справ, оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб безпосередньо залежить від меж їх реалізації у часі.

Тому, на думку касаційного суду, позовну вимогу про визнання протиправним та скасування рішення посадової особи Управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області щодо призначення ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканцю АДРЕСА_1, пенсії на загальних підставах, як таке, що не відповідає вимогам чинного законодавства, необхідно оцінити на предмет того чи заявлена ця позовна вимога в межах строку звернення до адміністративного суду.

Касаційним судом встановлено те, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не з'ясував можливості розгляду вказаної позовної вимоги з огляду на строк звернення до адміністративного суду, а відтак залишив поза увагою зазначену позовну вимогу.

Як з'ясовано судами попередніх інстанції, 05.08.1997 року ОСОБА_3 призначено пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яку він отримував на час звернення до суду.

Касаційним судом встановлено те, що позивач просить скасувати рішення відповідача про призначення пенсії на загальних підставах від 05 серпня 1997 року.

Отже, суду апеляційної інстанції необхідно було перевірити, чи вирішувалось судом першої інстанції питання дотримання строку для звернення до суду із вказаною позовною вимогою, та у випадку встановлення таких підстав, з'ясувати чи дав суд першої інстанції правову оцінку оскарженому рішенню суб'єкта владних повноважень.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області призначити пенсію ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканцю АДРЕСА_1 державної служби у відповідності до умов Закону України «Про державну службу».

Касаційний суд звертає увагу на те, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, обмежився, виключно, висновками про те, що позивач не набув статусу державного службовця чи посадової особи органу місцевого самоврядування, що прирівняні до них, відтак права на пенсію за вислугою років державного службовця чи посадової особи органу місцевого самоврядування, що прирівняні до них згідно Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993, а тим більше Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 04.07.2001 ( в редакціях, що діяла на час виникнення спірних відносин) немає.

В той же час судом першої інстанції встановлено те, що загальний стаж позивача становить 39 років, у тому числі період роботи на виборній посаді складає 22 роки і шість місяців, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про те, що на момент досягнення пенсійного віку позивач мав право на призначення пенсії згідно з Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування", та є підставою для задоволення позову.

Так, судом першої інстанції встановлено те, що позивач з 30.06.1962 року по 19.03.1965 року призначений секретарем виконкому Середньоводянської сільської ради, з 19 березня 1965 року по 19 березня 1974 року обраний головою виконкому Середньоводянської сільської ради та з 28.06.1982 року по 17.05.1992 року обраний головою виконкому Середньоводянської сільської ради.

Однак, апеляційний суд не дав жодної правової оцінки встановленим судом першої інстанції обставинам про те, що стаж позивача на виборній посаді складає 22 роки і шість місяців, оскільки не вказав на докази, які підтверджують наявність чи відсутність цього стажу, як і не вказав на наявність чи відсутність підстав для зарахування кожного із цих періодів до стажу, що дає право на пенсію державного службовця.

Щодо позовної вимоги про здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_3 державної служби з часу досягнення ним пенсійного віку 06.08.1997 року у відповідності до умов передбачених положенням статті 37-1 Закону України «Про державну службу» та рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 на підставі заяви та трудової книжки прийнятих і зареєстрованих управлінням Пенсійного фонду України за № 160 від 05.08.1997 року для призначення пенсії, та виплатити ОСОБА_3 у порядку передбаченому Положенням ч. 2 ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ різницю неодержаної ним відповідної пенсії за вказаний період до дня призначення пенсії державної служби».

Касаційний суд звертає увагу на те, що апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позову не дав оцінку висновкам, які зробив суд першої інстанції, з огляду на наступний порядок регулювання дотримання строку звернення до суду у вказаній категорії справ.

Статтею 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" врегульовано порядок виплати пенсії за минулий час.

Так, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

З цього приводу суд звертає увагу на те, що пенсія позивачу була призначена на підставі поданої ним заяви та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», позивач, до дня звернення до суду, отримував призначену пенсію понад 17 років.

Обов'язковою умовою для призначення пенсії є подання, особою відповідної заяви у якій особа зобов'язана повідомити пенсійний орган про своє бажання не тільки отримати пенсію, а й підстави отримання такої пенсії.

Подання позивачем заяви про призначення пенсії на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" свідчить про те, що позивач, звертаючись до відповідача, мав намір отримувати пенсію саме на підставі цього Закону, а також про те, що про намір отримувати пенсію на підставі іншого Закону позивач відповідачу не заявляв.

Касаційний суд звертає увагу на те, що під час розгляду заяви особи про призначення певного виду пенсійного забезпечення, пенсійний орган не наділений повноваженнями призначити інший вид пенсійного забезпечення, ніж той про який просить заявник, як і не наділений обов'язками щодо перевірки можливості призначення особі інших видів пенсійного забезпечення, ніж той про який заявник просить.

Тому, касаційний суд зазначає те, що при вирішенні питання про дотримання особою строку звернення до суду з позовом про проведення перерахунку пенсії, в тому числі внаслідок переведення із одного виду пенсії на другий, судам необхідно враховувати положення статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до яких визначення строку, з якого призначатиметься пенсія у випадку її нарахування та не виплати, ставиться в залежність від того, з чиєї вини виплата пенсії не проводилась.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти висновку, що цією статтею визначено два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб'єкта владних повноважень.

Касаційний суд звертає увагу на те, що вказані положення застосовуються і у випадку бездіяльності пенсійного органу, щодо нарахування пенсійних виплат за наявності законодавчо визначеного обов'язку пенсійного органу проводити таке нарахування.

Тобто, якщо особа має право на певний вид пенсійного забезпечення за законом, і таке безпідставно не нараховується з вини пенсійного органу, порушене право особи підлягає відновленню за весь час протиправної бездіяльності.

В той же час, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

В своїй оцінці суд касаційної інстанції також враховує те, що право особи на звернення до суду не є безумовним

У рішенні Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов'язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року (п. 44) та рішенні «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року (п. 54) зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на необхідність дослідження питання дотримання строку звернення до суду із вказаною позовною вимогою, внаслідок чого прийняв передчасне рішення про відмову в задоволенні позову, не обґрунтовуючи причини такої відмови.

Крім того, касаційний суд звертає увагу на те, що згідно з частиною 4 статті 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин 1, 2 статті 211 КАС України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Згідно з імперативними вимогами статті 242 КАСУ рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вказаними нормами процесуального Закону визначено обов'язок суду першої інстанції дослідити усі зібрані у справі докази та дати оцінку цим доказам з огляду на правовідносини що виникли між сторонами.

Частиною 1 статті 246 КАС України визначено, що рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

Згідно з пунктом 4 частини 1 цієї статті, у мотивувальній частині рішення зазначаються:

1) обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, встановлені судом, та мотиви їх відхилення;

3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову;

4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку;

5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;

6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування;

7) мотиви, з яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суд, відмовляючи у позові, дійшов висновку, що оскаржуване рішення, дія чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень визнано судом таким, що вчинено відповідно до вимог частини другої статті 2 цього Кодексу.

Аналіз вказаних норм процесуального закону дозволяє касаційному суду стверджувати те, що суть мотивувальної частини полягає у викладі міркувань суду, на підставі яких суд зробив висновки, втілені в тексті рішення. Мотивувальна частина рішення, за своєю суттю є змістом самого рішення і відіграє визначальну роль у розумінні учасниками процесу суті постановленого рішення.

Будь - який змістовий недолік мотивувальної частини рішення суду, впливає на зрозумілість судового рішення, а відтак на його обґрунтованість та законність.

Відсутність в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції покликання на заслухані судом аргументи сторін, досліджені судом докази та встановлені судом обставини свідчить про те, що такі аргументи, докази та обставини судом не досліджувались.

З цього приводу ЄСПЛ у рішенні від 12 липня 2016 року у справі "Петриченко проти України" (заява № 2586/07), де заявник стверджував, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, а також не розглянули його доводи щодо невідповідності розміру його пенсії вимогам Конституції. вказав, що "аналогічну скаргу було розглянуто у згаданій справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine) та у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine) (заява № 5231 /04, від 7 жовтня 2010 року). Суд зазначає, що у цій справі заявник також вимагав у національних судах розрахунку розміру його пенсії у відповідності до вимог статті 46 Конституції України. Проте, як і у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine) та «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), національні суди не зробили жодної спроби проаналізувати вимогу заявника з цієї точки зору, незважаючи на пряме посилання на неї у кожній судовій інстанції. До завдань Суду не входить вирішення того, яким би був найбільш належний спосіб розгляду цього доводу для національних судів. Проте, цілком проігнорувавши доводи заявника, навіть коли вони були конкретними, доречними та важливими, національні суди не дотримались свого зобов'язання за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Отже, в контексті вказаного рішення ЄСПЛ, касаційний суд зазначає те, що належне обґрунтування судового рішення є обов'язком не тільки суду першої інстанції, а й судів апеляційної та касаційної інстанції у випадку відповідного оскарження

Частинами 1, 3 статті 308 КАС України передбачено те, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пункт 3 частини 1 статті 322 КАС України передбачає те, що постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частині із зазначенням:

а) встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин;

б) доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції;

в) мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

г) чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи та (або) інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;

ґ) висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Таким чином, мотивація судового рішення апеляційної інстанції є результатом, зокрема, дослідження встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Вказана вимога процесуального закону спрямована на те, щоб учасники судового процесу, а в першу чергу апелянт, міг переконатись в тому, що апеляційний суд звернув увагу на доводи та вимоги апеляційної скарги та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції .

У справі "Бочан проти України" (Заява N 7577/02) 77, де заявниця скаржилась на недостатню обґрунтованість судових рішень та відмову суду викликати у судове засідання свідків на письмових показаннях яких ґрунтувались рішення, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до його усталеної прецедентної практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення повинні в достатній мірі містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Питання про те, чи суд виконав обов'язок мотивувати своє рішення, який випливає з положень статті 6 Конвенції, може бути вирішено тільки в світлі обставин справи. Суд також нагадує, що пункт 1 статті 6 не встановлює будь-яких правил щодо прийнятності доказів або шляху, яким вони повинні бути оцінені в цивільних справах, залишаючи вирішення цих питань національним судам та національному законодавству.

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, який, серед іншого (пункти 32-41), звертає увагу на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим (виняток, зокрема, становить ситуація, за якої рішення апеляційного суду, що залишає в силі рішення суду першої інстанції після розгляду схожих аргументів з тих самих питань); у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору. При цьому зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

В той же час, касаційний суд звертає увагу на те, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, що викладена, зокрема, у справі "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04; 10 лютого 2010 року; пункт 58) національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Враховуючи вищенаведене касаційний суд зазначає те, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції не навів жодної обґрунтованої доказами підстави для такого скасування.

Крім того, приймаючи рішення про відмову в позові, апеляційний суд залишив поза увагою те, що позивач звернувся до суду із позовною заявою, яка містить три позовні вимоги, які є пов'язаними, однак, не тотожними чи однорідними, а тому апеляційному суду необхідно було обґрунтувати причини відмови в задоволенні позову за кожною із позовних вимог, зокрема.

В той же час, касаційний суд звертає увагу на те, що без вирішення питання про те, чи підлягає застосуванню до позовних вимог строк звернення до суду, вирішення спору по суті є передчасним.

Також, касаційний суд наголошує, що тому, що судом першої інстанції встановлено те, що стаж позивача, який дає право на отримання пенсії на підставі Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" становить 22 роки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив вказаних обставин та не оцінив, чи вірно суд першої інстанції визначив те, чи період перебування позивача на кожній із посад дає право на отримання пенсії на підставі Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги, скасування рішення суду апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що справа повертається на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то, в силу частини шостої статті 139 КАС України, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко