Справа № 815/2878/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/2878/17

Категорія: 3.3 Головуючий в 1 інстанції: Лебединський С.Й.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

представника апелянтів - Лазарєвої Г.С.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Миколаївського районного сектору, Державної міграційної служби України на рішення Березівського районного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Миколаївського районного сектору про визнання протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, рішення про примусове повернення та зобов'язання вчинити певні дії,

за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в особі Миколаївського районного сектору (далі - ГУ ДМС України в Одеській області, в особі Миколаївського РС) в якому, з урахуванням уточнення (т.1 а.с.148-150), просила:

- визнати незаконною та скасувати постанову серії ПН МОД №065385 від 29 березня 2017 року про накладення адміністративного стягнення;

- визнати протиправним та скасувати рішення №5 від 30 березня 2017 року про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства;

- анулювати у паспорті громадянки Російської Федерації НОМЕР_1 ОСОБА_3 штамп «рішення про примусове повернення від 29 березня 2017 року №5», яким встановлено строк до виїзду 30 днів та зобов'язано залишити територію України до 27 квітня 2017 року;

- зобов'язати Державну міграційну службу України, ГУ ДМС України в Одеській області, Миколаївський РС ГУ ДМС України в Одеській області продовжити строк її перебування в Україні терміном на 180 днів з дня набрання чинності судовим рішенням.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначила про фальсифікацію суб'єктом владних повноважень протоколу та постанови про притягнення її до адміністративної відповідальності від ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки саме в цей день вона поступила до пологового будинку та народила дитину.

До того ж, позивач наполягає на фальсифікації рішення про примусове її повернення з України №5, яке було прийнято 30 березня 2017 року, мотивуючи це тим, що знаходилась в стаціонарному відділенні пологового будинку.

Отже, як стверджує позивач вона не була ознайомлена з прийнятими щодо нею ГУ ДМС України в Одеській області в особі Миколаївського РС рішеннями, їх не підписувала, а це відповідно свідчить про їх протиправність.

Також позивач зазначила, що наявність рішення ГУ ДМС України в Одеській області в особі Миколаївського РС про примусове повернення з України та відповідного штампа в паспорті, позбавляє її протягом тривалого часу, майже 8 місяців, отримати свідоцтво про народження дитини.

Указані обставини не дають їй можливості виїхати до країни походження, адже вона не може залишити дитину в Україні.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року позов було задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що у день прийняття спірної постанови (29.03.2017 року) про притягнення до адміністративної відповідальності позивачка поступила до пологового будинку, де у той самий день народила дитину, що підтверджується відповідними доказами. Тому, позивачка не могла бути присутньою 29.03.2017 року під час складання адміністративних матеріалів та прийняття спірної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. У зв'язку з цим, суд вважав, що остання прийнята без дотримання положень статті 268 КУпАП.

Також суд погодився з доводами позивачки, що наявні підстави для скасування рішення про примусове повернення, анулювання у паспорті відповідного штампу та зобов'язання продовжити строк перебування в Україні, з метою отримання свідоцтва про народження дитини.

Мотивами для таких висновків слугували наявні у справі докази про неможливість позивачки бути присутньої при прийнятті спірного рішення, підписувати його та брати на себе зобов'язання про залишення території України до 28.04.2017 року.

В апеляційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській області в особі Миколаївського РС, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

У доводах апеляційної скарги апелянт зазначає про те, що Кодекс адміністративного судочинства України встановлює, що звернення позивача може бути тільки до відповідача, а тому при прийнятті судом рішення по суті справи, покладати обов'язок здійснити певні дії на таких учасників справи як треті особи - заборонено.

Також апелянтом наголошено, що суд перебрав на себе повноваження суб'єкта владних повноважень, зобов'язавши ДМС України прийняти рішення про продовження іноземцю строку перебування на території України, оскільки це є виключно дискреційними повноваженнями органу міграційної служби.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про скасування спірної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та рішення про примусове повернення апелянт вважав, що вони прийняті з урахуванням усіх обставин справи та у відповідності до вимог законодавства.

Апеляційна скарга ДМС України мотивована аналогічними підставами та вимогами, що і наведена вище апеляція ГУ ДМС України в Одеській області в особі Миколаївського РС.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Представник апелянтів в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи викладені в апеляції та просила їх задовольнити.

Позивачка та її представник в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, належним чином сповіщені про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи та додержання норм матеріального і процесуального права, проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про часткове їх задоволення та скасування рішення суду першої інстанції з частковим задоволенням позову, з огляду на наступне.

Встановлені судом першої та апеляційної інстанцій обставини справи, свідчать про наступне.

29 березня 2017 року ГУ ДМС України в Одеській області в особі Миколаївського РС було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД номер 065385 щодо громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

У даному протоколі мова йде про те, що 29.03.2017 року о 12 годині в АДРЕСА_1 було виявлено громадянку ОСОБА_3 без документів на право проживання в Україні, чим порушено ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Також, у вказаному протоколі повідомлено позивачку про те, що розгляд її справи про адміністративне правопорушення відбудеться 29.03.2017 року о 12:30 год. за адресою: АДРЕСА_1.

ГУ ДМС України в Одеській області в особі Миколаївського РС, цього ж дня, розглянуто справу про адміністративне правопорушення та, відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП, винесено постанову про накладання на ОСОБА_3 адміністративного стягнення, серії ПН МОД номер 065385, у вигляді штрафу в сумі 510 грн.

Згідно відомостей, які вказані у постанові про накладення адміністративного стягнення, копію даної постанови ОСОБА_3 отримала 29.03.2017 року, що підтверджується її підписом.

30 березня 2017 року відповідачем прийнято рішення № 5 про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства громадянки Російської Федерації ОСОБА_3

Із змісту цього рішення вбачається, що 30.01.2017 року позивачку, яка проживає в с. Стрюково, Миколаївського району, Одеської області без документів на право проживання в Україні, виявлено в АДРЕСА_1. Зазначено, що 06.09.2016 року ОСОБА_3 прибула на територію України через КПП «Конотоп» і термін її перебування закінчився 04.12.2016 року.

Було вирішено примусово повернути ОСОБА_3 за межі території України та зобов'язано покинути територію України у термін до 28.04.2017 року.

У даному рішенні також стоїть підпис позивачки.

На виконання цього рішення, відповідач поставив у паспорті громадянина РФ ОСОБА_3 штамп «рішення про примусове повернення від 29 березня 2017 року №5».

Правовий аналіз судового рішення свідчить про те, що суд правильно встановив фактичні обставини справи, дослідивши належні та допустимі докази, якими підтверджуються вказані обставини.

Проте, обґрунтовано визнавши протиправними та скасувавши спірні рішення органу міграційної служби, суд першої інстанції, в порушення норм процесуального права, безпідставно зобов'язав Державну міграційну службу України, ГУ ДМС України в Одеській області, Миколаївський РС ГУ ДМС України в Одеській області продовжити позивачці строк перебування в Україні терміном на 180 днів з дня набрання чинності судовим рішенням.

Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов враховуючи наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №3373) унормовано, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, -

тягнуть за собою накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з ч.1 ст.268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до п.2.5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція про примусове повернення і примусове видворення, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача та законного представника (на вимогу затриманого) під підпис та обліковується посадовою особою територіального органу, територіального підрозділу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у Журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

За правилами ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

У доводах апеляційних скарг апелянти стверджують про те, що спірна постанова про притягнення до адміністративної відповідальності та рішення про примусове повернення прийняті з урахуванням усіх обставин справи та у відповідності до вимог законодавства.

Колегія суддів не може погодитися з такими твердженнями апелянтів та вважає, що суд першої інстанції надав правильну оцінку з цього приводу, яка полягає у наступному.

Як вбачається з матеріалів справи та доказів наданих позивачемІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 поступила до пологового будинку №7, що знаходиться у м. Одесі та цього ж дня народила дитину.

Даний факт підтверджується наступним:

- обмінною картою пологового будинку, пологового відділення лікарні, форма №113/о, видана пологовим будинком №7 (т.1 а.с.23);

- обмінною картою пологового будинку, пологового відділення лікарні 1109, форма №113/о, видана пологовим будинком №7 (т.1 а.с.24);

- медичним свідоцтвом про народження №449, видане пологовим будинком №7 03.04.2017 року (т.1 а.с.25).

Свідоцтвом про народження, зокрема, підтверджується, що позивачка ІНФОРМАЦІЯ_2 о 19:25 год. народила дівчинку.

Понад те, позивачка після пологів перебувала на стаціонарі у пологовому будинку №7 та була виписана лише на 6-ий день після пологів.

На думку колегії суддів, все це свідчить на користь того, що ОСОБА_3 фізично не мала можливості бути присутньою при розгляді справи про адміністративне правопорушення та при оголошенні рішення про примусове повернення в органі міграційної служби, що знаходиться більш ніж за 100 км від Одеси.

У зв'язку з цим, суд апеляційної інстанції ставить під сумнів справжність поставлених ОСОБА_3 підписів на протоколі про адміністративне правопорушення, спірній постанові про адміністративне правопорушення та рішенні про примусове повернення.

Резюмуючи викладене, колегія суддів дійшла висновків, що суб'єкт владних повноважень, розглянувши, без належного повідомлення та за відсутності іноземця, справу про адміністративне правопорушення та прийнявши рішення про примусове повернення порушив права та свободи іноземців в Україні, що визначені Конституцією та законами України, зокрема, ст. 268 КУпАП, Закону №3373, а також Інструкції про примусове повернення і примусове видворення.

Отож, постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МОД №065385 від 29 березня 2017 року, відповідно до п.3 ч.3 ст. 286 КАС України, належить скасувати, а справу про адміністративне правопорушення - закрити.

Підставою для скасування наведеної постанови є недоведеність суб'єктом владних повноважень наявності в діях правопорушника складу адміністративного проступку.

Також необхідно визнати протиправним і скасувати рішення №5 від 30 березня 2017 року про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства ОСОБА_3 та анулювати у паспорті штамп «рішення про примусове повернення».

Визначальним для скасування рішення про примусове повернення, є на думку суду апеляційної інстанції, відсутність доказів що позивачкою здійснені дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а також відсутність доказів про дотримання суб'єктом владних повноважень прав іноземця щодо можливості оскаржити рішення про примусове повернення. Так, у разі висловлення іноземцем наміру оскаржити рішення про примусове повернення, негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом. Оскарження рішень про примусове повернення зупиняє його дію.

Проте, позивачка була позбавлена такої можливості, що призвело до негативних наслідків, а саме: неможливість оформити свідоцтво про народження дитини та інші документи для того щоб покинути територію України разом з нею.

Відповідно до ч.1 ст.2 Конвенції «Про права дитини», ратифікована постановою ВР №789-ХІІ від 27.02.1991 року (далі - Конвенція про права дитини), Держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин.

Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно - від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Статтею 7 Конвенції про права дитини встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Далі, слід зазначити, що скасування рішення про примусове повернення з України іноземця, є наслідком анулювання, в його паспорті, штампа про таке повернення.

Оскільки, спірні рішення були прийняті ГУ ДМС України в Одеській області, в особі Миколаївського РС, саме вказаний суб'єкт владних повноважень зобов'язаний виконати дії щодо скасування рішення про примусове повернення з України та анулювання в паспорті громадянки Російської Федерації НОМЕР_1 ОСОБА_3 штампу «рішення про примусове повернення».

Розглядаючи довід апеляції про те, що продовження терміну перебування іноземця на території України, є виключно дискреційним повноваженням органу міграційної служби, колегія суддів бажає зазначити наступне.

Згідно із ст. 17 Закону №3373 строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України може бути продовжено (за наявності законних підстав), якщо вони на законних підставах перебувають на території України.

Відповідно до п.7 постанови Кабінету Міністрів України № 150 від 15.02.2012 року «Про затвердження порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» (далі - Порядок) рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів.

Пункт 6 цього Порядку передбачає випадки коли строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується.

Згідно з п.8 Порядку заяви про продовження строку перебування на території України подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання.

За таких обставин, є обґрунтованими посилання апелянтів, що суд не наділений повноваженнями щодо зобов'язання ДМС України прийняти рішення про продовження строку перебування на території України ОСОБА_3

З цього питання суб'єкт владних повноважень користується певною свободою розсуду при вирішенні питань, віднесених до його компетенції, тобто наділений дискреційними повноваженнями.

У зв'язку з цим, зобов'язання судом першої інстанції продовжити позивачці строк перебування в Україні є помилковим, а тому така вимога позивача задоволенню не підлягає.

Окрім того, суд апеляційної інстанції вважає правильним зауваження апелянтів про порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення норм, процесуального права, що виразилось у покладенні на третю особу обов'язку вчинити певні дії.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду, відповідно до статті 317 КАС України, підлягає скасуванню.

Стаття 272 КАС України встановлює особливості апеляційного та касаційного оскарження судових рішень в окремих категоріях адміністративних справ.

Згідно з частиною третьою статті 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Отже, нормами КАС України не передбачено можливості оскарження в касаційному порядку судових рішень суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.11 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність права у учасників справи на касаційне оскарження рішення.

Керуючись ст.ст. 272, 286, 288, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Миколаївського районного сектору, Державної міграційної служби України - задовольнити частково.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Миколаївського районного сектору про визнання протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, рішення про примусове повернення, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_3 серії ПН МОД №065385 від 29 березня 2017 року - скасувати, а справу про адміністративне правопорушення - закрити.

Визнати протиправним та скасувати рішення №5 від 30 березня 2017 року про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства ОСОБА_3.

Анулювати в паспорті громадянки Російської Федерації НОМЕР_1 ОСОБА_3 штамп «рішення про примусове повернення від 29 березня 2017 року №5», яким встановлено строк до виїзду 30 днів та зобов'язання залишити територію України до 27 квітня 2017 року прийняте Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Миколаївського районного сектору.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко