Справа № 0540/7279/18-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року справа №0540/7279/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року у справі № 0540/7279/18-а (головуючий суддя І інстанції - Логойда Т. В.), складене у повному обсязі 13 вересня 2018 року у м. Слов'янську Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

17 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини, зобов'язання відповідача у встановленому порядку призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при народженні дитини у розмірі 41 280,00 гривень (а.с 3-6).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 04 липня 2018 року. Зобов'язано Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини в розмірі, що встановлений ст. 12 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", тобто 41 280 грн. (а.с. 37-38).

Не погодившись з судовим рішенням, Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення суду, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на п. 6 ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», який кореспондується з п. 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою КМУ від 27 грудня 2001 року № 1751, де зазначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Апелянт також зазначив, що позивач за призначенням відповідної допомоги звернулась після досягнення її дитиною 3-річного віку, тобто після спливу 36 місяців під час яких здійснюється виплата решти суми допомоги при народженні дитини.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що нормативно-правовими актами, які регулюють в державі питання призначення та виплати допомоги при народженні дитини не передбачено відновлення строку звернення за призначенням такої допомоги, тобто, не передбачено ніяких форс-мажорних обставин, на підставі яких позивач мала б право звернутись за призначенням такої допомоги після спливу 12-місячного строку з дня народження дитини.

Апелянт вважає помилковим посилання позивача та суду першої інстанції на Конвенцію ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, Сімейний кодекс України, закон України «Про охорону дитинства», зазначаючи, при цьому, що звернення за призначенням допомоги при народження дитини є обов'язком батьків, а вже законодавством визначено термін, в який батькам необхідно виконати цей обов'язок.

Апелянт вважає помилковим посилання суду першої інстанції на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 591/610/16 та № 242/5735/16-а вважаючи, що обставини у цих справах не є тотожними з обставинами у даній справі. Натомість, звертає увагу суду на правову позицію, викладену в постанову Верховного Суду від 05 вересня 2018 року по справі 263/2570/17, в якій справу вирішено на користь управління соціального захисту населення (а.с. 53-54).

Оскільки судом першої інстанції зазначену справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, тому, відповідно до п. п. 3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд справи судом апеляційної інстанції здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Позивач, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 (а.с. 8-9).

У зв'язку із проведенням антитерористичної операції на території м. Маріуполя Донецької області, позивач вимушено покинула своє місце проживання та переїхала до Російської Федерації.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач народила доньку - ОСОБА_2, про що свідчить:

- медичне свідоцтво про народження серії НОМЕР_2, видане 23 березня 2015 року державною бюджетною установою охорони здоров'я "Клинцовский роддом" (а.с. 17);

- свідоцтво про народження серії НОМЕР_3, видане відділом записів актів цивільного стану м. Клинці управління ЗАЦС Брянської області 07 серпня 2015 року (актовий запис № 435) (а.с. 10,30);

Відповідно до свідоцтва про надання тимчасового притулку на території Російської Федерації, видане відділом УФМС Росії по Брянській області в м. Унеча 26 червня 2015 року серії НОМЕР_4, позивач разом із дитиною від часу її народження і до 22 вересня 2017 року проживала на території Російської Федерації (а.с. 14-15).

Згідно із довідкою департаменту сім'ї, соціальної і демографічної політики Брянської області державною установою Брянської області відділу соціального захисту населення Унечського району від 19 липня 2017 року № 1305, позивач на обліку у секторі допомоги на дітей при ПСУ "ВСЦН Унечського району" не перебувала та допомоги на дитину ОСОБА_2 не отримувала (а.с. 11).

27 червня 2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги при народження дитини (а.с. 28-29).

За результатами розгляду заяви позивача, відповідачем, 04 липня 2018 року прийнято рішення про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини з підстави звернення за її призначенням, оскільки звернення за її призначенням відбулось після 12 календарних місяців з дня народження дитини (а.с. 7).

В подальшому, позивач звернулась на Урядову гарячу лінію 1545 з проханням надати довідку про відмову у нарахуванні соціальної допомоги при народженні дитини (а.с. 32).

Відповідач, листом від 02 серпня 2018 року № Р-11602-13-1.2.7 повідомив позивачу про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини у зв'язку із тим, що звернення за призначенням такої допомоги надійшло пізніше ніж 12 календарних місяців після народження дитини, який, разом із рішенням про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини надіслано на адресу позивача (а.с 33-34).

Вважаючи вищезазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а позбавлення дитини відповідної допомоги, відповідач фактично порушив інтереси дитини, що є неприпустимим.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 22 листопада 1992 року № 2811-ХІІ (далі - Закон № 2811-ХІІ) та Порядком призначення та виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751, Законом України «Про охорону дитинства», Сімейним Кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою КМУ від 27 лютого 1991 року.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно із статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства», з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України"Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та іншими законами України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону № 2811-ХII, відповідно до цього Закону призначається, серед іншого, державна допомога при народженні дитини.

Частиною 1 ст. 10 Закону № 2811-ХІІ передбачено, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до п. 6 ст. 11 Закону № 2811-ХІІ допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Згідно з п. 12 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми» від 27 грудня 2001 року № 1751 допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

За змістом вищезазначених норм вбачається, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше 12 календарних місяців з дня народження дитини.

Матеріали справи свідчать, що позивачем пропущено строк звернення за призначенням допомоги при народженні дитини.

Втім, судом встановлено, що позивач з об'єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача з відповідною заявою, оскільки всупереч своїй волі змушена була змінювати місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції на території м. Маріуполя Донецької області.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем заявлено позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

Відповідно до частини 7 статті 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справах №591/610/16 (провадження №К/9901/12622/18), № 242/5735/16-а (провадження № К/9901/33839/18), № 161/69/17 (провадження №К/9901/44306/18), які відповідно до ч.5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Таким чином, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції, виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що рішення УСЗН від 04 липня 2018 року про відмову у призначені допомоги при народженні, прийнято відповідачем без з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення. Таким чином наявні підстави для зобов'язання відповідача призначити та виплатити позивачу допомогу при народженні дитини.

Посилання апелянта, на ту обставину, що нормативно-правовими актами, які регулюють в державі питання призначення та виплати допомоги при народженні дитини не передбачено відновлення строку звернення за призначенням такої допомоги, тобто, не передбачено ніяких форс-мажорних обставин, на підставі яких позивач мала б право звернутись за призначенням такої допомоги після спливу 12-місячного строку з дня народження дитини, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки, як зазначалось вище, призначення відповідної допомоги стосується інтересів дитини, її належного матеріального забезпечення та не може ставитись в залежність від строку, протягом якого батьки дитини звернулись за призначенням відповідної допомоги.

Довід апелянта про те, що посилання суду першої інстанції на правову позиції, викладену в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 591/610/16 та № 242/5735/16-а є помилковим, оскільки обставини у цих справах не є тотожними з обставинами у даній справі, суд апеляційної інстанції також не приймає до уваги з огляду на те, що це суперечить інтересам дитини.

Що стосується посилання апелянта на правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року по справі № 263/2570/17 (провадження № К/9991/38506/18) , суд апеляційної інстанції зазначає, що на момент народження дитини позивач не мав права звернення до органів соціального захисту населення , оскільки на той час дитина була громадянином іншої держави, а також у цій справі мати дитини не була (власне не є і зараз) громадянкою України, не мала постійного місця проживання на території України, не була визнана біженцем, тобто вона не мала права звернутися до органів соціального захисту для отримання державної допомоги відповідно до п.2 Порядку. Таким чином, обставини у цій справі не є тотожними з обставинами у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року у справі № 0540/7279/18-а за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2018 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова