Справа № 2040/5836/18
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 р. м. ХарківСправа № 2040/5836/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Калитки О. М.

суддів: Кононенко З.О. , Бондара В.О.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.08.2018, суддя І інстанції Сагайдак В.В., місце складання м. Харків, повний текст складено 23.08.18 по справі № 2040/5836/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 136/5-18 від 18.04.2018 про відмову в підтвердженні стажу у період з 05.10.1983 по 10.02.1997;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області підтвердити стаж позивача, що має право на призначення пенсії за вислугу років за період з 05.10.1983 по 10.02.1997.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що звернувся із заявою про підтвердження періодів роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, відповідно до п. «д» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». При цьому позивач надав архівні довідки, які видані «Государственным казенным учреждением «Архив города Севастополя». Рішенням Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 18.04.2018 №136/6-18 відмовлено у перерахунку пенсії, оскільки вищезазначені довідки видані на тимчасово окупованій території і відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованої території України» не створюють жодних юридичних наслідків. З вказаним рішенням позивач не згоден, та вважає, що ним порушені його права на законний перерахунок пенсії виходячи з того, що позивач має право на перерахунок пенсії виходячи із коефіцієнту, що буде обраховуватись із періоду страхового стажу, який він визначить, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 року у справі № 2040/5836/18 відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Позивач не погодився із рішенням суду та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права та скасуванню не підлягає, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, позивач звернувся із заявою про підтвердження періодів роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, відповідно до п. «д» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», надавши довідки від 25.12.2017 № д-122, від 29.12.2017 №123, №1231, № д-124, №д-121-1, № д-124-2, № д-124-3 та архівну копію особової картки, видані «Государственным казенным учреждением «Архив города Севастополя». (а.с.20-32). Вказаними довідками підтверджується, що позивач працював у виробничому об'єднанні рибної промисловості «Атлантика» (далі: Севастопольське державне підприємство «Атлантика») у період роботи з 05.10.1983 по 28.02.1984 за професією матрос СРТМ «Флотинспеция -06», з 01.03.1989 по 07.04.1984 матрос УПС «Барограф», з 08.04.1984 по 17.11.1985 - матрос 1 класу «Орліноє», з 18.11.1985 по 09.10.1995 - електрик 1 класу, 2 класу СТ «Донисар», з 10.10.1990 по 31.03.1992 - електрик 1 класу СТ «Апогей», з 01.04.1992 по 10.02.1997 електрик 1 класу СТ «Пустовойтенко» (трудова книжка).

Рішенням від 18.04.2018 №136/5-18 відмовлено позивачу у підтвердженні стажу за період роботи з 05.10.1983 по 10.02.1997 за професією матрос, еклектик, оскільки вищезазначені довідки видані на тимчасово окупованій території і відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованої території України» не створюють жодних юридичних наслідків. (а.с. 18-19)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що видані довідки від 25.12.2017 № д-122,від 29.12.2017 №123, №1231,№ д-124, №д-121-1,№ д-124-2,№ д-124-3 та архівну копію особової картки, видані «Государственным казенным учреждением « Архив города Севастополя», з огляду на приписи ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними і не створюють правових наслідків, а тому підстави для підтвердження стажу роботи у період з 05.10.1983 по 10.02.1997 відсутні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Відповідно до пункту "д" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають плавсклад морського, річкового флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз'їзних, приміського і внутріміського сполучення) - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі; для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.

Так, позивач звернувся із заявою про підтвердження періодів роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, відповідно до п. «д» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», надавши довідки від 25.12.2017 № д-122, від 29.12.2017 №123, №1231, № д-124, №д-121-1, № д-124-2, № д-124-3 та архівну копію особової картки, видані «Государственным казенным учреждением «Архив города Севастополя». (а.с.20-32).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

Згідно з ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Згідно із ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з цим, у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави-члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, визнання, у виняткових випадках, актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

В рішенні від 08.07.2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» Європейський Суд з прав людини, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Як зазначено в п. 333 цього рішення, Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 02.10.2018 по справі № 569/14531/16-а.

Відповідно до ч. 1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

На підставі статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Слід зазначити, що відповідно до змісту довідок 25.12.2017 № д-122, від 29.12.2017 №123, №1231, № д-124, №д-121-1, № д-124-2, № д-124-3 та архівної копії особової картки, позивач працював у виробничому об'єднанні рибної промисловості «Атлантика» (далі: Севастопольське державне підприємство «Атлантика») у період роботи з 05.10.1983 по 28.02.1984 за професією матрос СРТМ «Флотинспеция -06», з 01.03.1989 по 07.04.1984 матрос УПС «Барограф», з 08.04.1984 по 17.11.1985 - матрос 1 класу «Орліноє», з 18.11.1985 по 09.10.1995 - електрик 1 класу, 2 класу СТ «Донисар», з 10.10.1990 по 31.03.1992 - електрик 1 класу СТ «Апогей», з 01.04.1992 по 10.02.1997 електрик 1 класу СТ «Пустовойтенко».

При цьому, вказані відомості підтверджуються наявними записами в трудовій книжці позивача (а.с.69-71)

Отже, вказані довідки, видані на підставі первинних документів, за своїм змістом є належними документами, які можуть бути взяті до розгляду при вирішенні питання про перерахунок пенсії.

Враховуючи викладене колегія судів вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих установою, що знаходиться на окупованій території, як доказів, оскільки неприйняття цих документів призведе до порушень та обмежень прав позивачки на соціальний захист та гарантоване їй право на пенсійне забезпечення.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, колегія суддів, приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 136/5-18 від 18.04.2018 про відмову в підтвердженні стажу ОСОБА_1 у період з 05.10.1983 по 10.02.1997, та зобов'язання підтвердити стаж позивача, що має право на призначення пенсії за вислугу років за період з 05.10.1983 по 10.02.1997, - є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.08.2018 року у справі № 1840/2591/18 не відповідає вимогам ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем сплачено судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 1409,60 грн та за подання апеляційної скарги - 2114,40 грн.

Керуючись ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 по справі № 2040/5836/18 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 136/5-18 від 18.04.2018 про відмову в підтвердженні стажу ОСОБА_1 у період з 05.10.1983 по 10.02.1997;

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, ) підтвердити стаж ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, і.н. НОМЕР_1), що має право на призначення пенсії за вислугу років за період з 05.10.1983 по 10.02.1997.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, і.н. НОМЕР_1) суму сплаченого судового збору у розмірі 3524 (три тисячі п'ятсот двадцять чотири) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Калитка
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко В.О. Бондар