Справа № 800/578/17/170007/17
Суддя: Саприкіна Ірина Валентинівна
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 800/578/17 (П/9901/298/18)

Провадження № 11-583заі18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

Головуючого судді Князєва В. С.,

судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.,

за участю:

секретаря судового засідання - Сергійчук Л. Ю.,

позивача - ОСОБА_4,

представника Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів - Погребняка С. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючого судді Гриціва М. І., суддів Берназюка Я. О., Бучик А. Ю., Гімона М. М., Мороз Л. Л.) від 12 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання незаконним та скасування рішення,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (далі - КДКП, Комісія) від 01 листопада 2017 року № 236дп-17 про накладення на нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 12 грудня 2017 року відкрив провадження у цій справі.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

На підставі підп. 5 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ураховуючи наведене вище, позовну заяву ОСОБА_4 було передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 12 березня 2018 року відмовив ОСОБА_4 у задоволенні позову, оскільки рішення КДКП від 01 листопада 2017 року № 236дп-17 прийняте у спосіб, на підставі і у межах, передбачених Конституцією та законами України.

Не погодившись із таким судовим рішенням з підстави порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2018 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. На обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції не дослідив усі докази та неповно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

КДКП у відзиві на апеляційну скаргу просила у її задоволені відмовити, оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду прийняв оскаржуване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та надані на противагу їм аргументи КДКП та ГПУ, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду встановила таке.

11 серпня 2016 року ОСОБА_4 призначений на посаду прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України (наказ Генерального прокурора України від 11 серпня 2016 року № 1122-ц).

Підставою для притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності слугували слідуючі обставини:

19 червня 2017 року до КДПК від Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України надійшла дисциплінарна скарга про вчинення дисциплінарного проступку прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України ОСОБА_4

На обґрунтування дисциплінарної скарги зазначено, що ОСОБА_4 на підставі довіреності від 05 серпня 2015 року, виданої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Підлісною І. В., упродовж 2015-2017 років брав участь як представник відповідача ОСОБА_7 (дружина ОСОБА_4.), у судових засіданнях Балаклійського районного суду Харківської області за позовом прокурора Балаклійського району Харківської області в інтересах держави в особі Служби автомобільних доріг у Харківській області до Балаклійської міської ради та ОСОБА_7 про визнання незаконними та скасування рішень сесії Балаклійської міської ради, а також скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,0987 га.

Також у скарзі вказано, що ОСОБА_4 у порушення вимог ст. 19 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII), п. 1 розд. II Порядку проведення таємної перевірки доброчесності прокурорів в органах прокуратури України, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 16 червня 2016 року № 205 (далі - Порядок проведення перевірки), без поважних причин не подав до 01 лютого 2017 року до підрозділу внутрішньої безпеки власноруч заповнену анкету доброчесності прокурора.

Крім того, Генеральною інспекцією під час опрацювання відомостей з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, установлено, що ОСОБА_4 у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік не зазначено інформацію про те, що його дружина ОСОБА_7 є одним із співзасновників та кінцевим бенефіціарним власником одного із товариств (розмір внеску до статутного капіталу 25 000 000 грн).

Рішенням члена Комісії ОСОБА_9 від 31 липня 2017 року відкрито дисциплінарне провадження № 11/2/4-34дс-55дп-17 стосовно прокурора відділу ОСОБА_4

08 вересня 2017 року член Комісії ОСОБА_10 склав висновок

№ 11/2/4-34дс-55дп-17 про відсутність у діях ОСОБА_4. складу дисциплінарного проступку.

Однак, при розгляді дисциплінарного провадження КДКП не погодилась із зазначеним висновком та прийняла рішення від 01 листопада 2017 року про накладення дисциплінарного стягнення на прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України ОСОБА_4 у виді звільнення його з посади в органах прокуратури.

При ухваленні цього рішення КДКП вказала, що надаючи оцінку обставинам цього дисциплінарного провадження, Комісія діє виключно в рамках установленої Законом № 1697-VII компетенції, зокрема, оцінює лише факти, які можуть свідчити про наявність або відсутність в діях прокурора складу дисциплінарного проступку та про ступінь його вини. На підставі цього Комісія дійшла висновку, що ОСОБА_4 не може бути притягнутий до відповідальності за порушення встановленого законом порядку подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2016 рік.

При цьому КДКП зазначила, що факт вчинення ОСОБА_4 декількох дисциплінарних проступків у своїй сукупності носить характер грубого порушення, а це являється підставою для застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури. Недотримання прокурором ОСОБА_4. положень ст. 41 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), свідчить про невиконання ним свого службового обов'язку, а дисциплінарний проступок щодо неподання та несвоєчасного подання анкети доброчесності прокурора сам по собі становить грубе порушення.

За позицією відповідача неодноразове порушення прокурором вимог законодавства свідчить про невиконання ним вимог щодо професійної відповідності, у зв'язку з чим наявні підстави для притягнення його до дисциплінарної відповідальності за п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону № 1697-VII (невиконання чи неналежне виконання прокурором службових обов'язків).

Не погодившись з таким рішенням КДКП, ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

Судове рішення за наслідками розгляду зазначеного позову є предметом його перегляду в апеляційному порядку в цьому судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та надані на противагу їм аргументи КДКП, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 123 Основного Закону передбачає, що організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються Законом № 1697-VII.

Згідно зі ст. 44, 45 Закону № 1697-VII дисциплінарне провадження здійснюється КДКП. Дисциплінарне провадження - це процедура розгляду Комісією скарги, у якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.

За приписами ст. 47 Закону № 1697-VII розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора відбувається на засіданні КДКП, на яке запрошуються особа, яка подала дисциплінарну скаргу, прокурор, стосовно якого відкрито дисциплінарне провадження, їхні представники, а у разі необхідності й інші особи.

Розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора відбувається на засадах змагальності. На засіданні Комісії заслуховуються пояснення члена КДКП, який проводив перевірку, пояснення прокурора, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження, та/або його представника і в разі необхідності інших осіб. Прокурор, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження, та/або його представник мають право давати пояснення, відмовитися від їх надання, ставити питання учасникам провадження, висловлювати заперечення, заявляти клопотання, а також за наявності сумнівів у неупередженості та об'єктивності члена КДКП подавати заяву про його відвід (ч. 5, 6 ст. 47 указаного Закону).

Стаття 49 Закону № 1697-VII визначає види дисциплінарних стягнень, які можуть бути накладені на прокурора. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 цього Закону на прокурора може бути накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури.

Підстави для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності визначені в ст. 43 Закону № 1697-VII, зокрема: невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків; вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури (п. 1, 5 ч. 1).

Обґрунтовуючи доводи своєї апеляційної скарги, ОСОБА_4 зазначив, що у цивільній справі за позовом прокурора Балаклійського району Харківської області в інтересах держави в особі Служби автомобільних доріг у Харківській області до Балаклійської міської ради та ОСОБА_7 про визнання незаконними та скасування рішень сесії Балаклійської міської ради, а також скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,0987 га, він брав участь не як прокурор, а як приватна особа в інтересах родини та неповнолітніх дітей, а тому не допустив реального чи потенційного конфлікту між своїм приватним інтересом і покладеними на нього за посадою службовими повноваженнями. Скаржник також зазначив, що службові відрядження для участі у цивільному процесі ним не оформлювались, а витрати, пов'язані з участю в судовому процесі, здійснювалися виключно за власні кошти.

Проте, Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами суду першої інстанції про безпідставність таких аргументів скаржника, оскільки положення ст. 41 ЦПК України прямо і категорично забороняють представницьку участь прокурора у розгляді цивільних справ, за винятком ситуацій, дозволених законом.

Як убачається з матеріалів дисциплінарного провадження, ОСОБА_4, у порушення вимог ст. 41 ЦПК України, упродовж 2015-2017 року на підставі довіреності від 05 серпня 2015 року, виданої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Підлісною І. В., представляв інтереси своєї дружини - ОСОБА_7, яка була відповідачем у цивільній справі за позовом прокуратури Балаклійського району Харківської області в інтересах держави в особі Служби автомобільних доріг у Харківській області про визнання незаконними та скасування рішень сесії Балаклійської міської ради, а також скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,0987 га.

Відповідно до ст. 19 Конституції України ОСОБА_4, як прокурор, мав діяти у спосіб та порядок, передбачений законом, який чітко зазначає, що прокурор не може здійснювати ніякого представництва.

Комісія вірно встановила, що ОСОБА_4 не представляв інтереси Генеральної прокуратури України у зазначеній вище цивільній справі. Учасниками такої справи він, його неповнолітні діти або особи, які перебували під його опікою чи піклуванням, не були.

Крім того, відповідно до ст. 28 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» особи, зазначені у п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону (до яких входить, зокрема, й ОСОБА_4.) зобов'язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

При цьому ОСОБА_4, який працює в органах прокуратури з 1996 року, певний період часу працював на посаді прокурора у прокуратурі Балаклійського району Харківської області, яка виступала позивачем у зазначеній цивільній справі.

За приписами ст. 4 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 28 листопада 2012 року № 123 (далі - Кодекс професійної етики), професійна діяльність працівників прокуратури ґрунтується, зокрема, на принципах верховенства права та законності; професійної честі і гідності; формування довіри до прокуратури; недопущення конфлікту інтересів; компетентності та професіоналізму; зразковості поведінки та дисциплінованості.

Працівник прокуратури, незважаючи на особисті інтереси, повинен вживати всіх можливих заходів щодо недопущення конфлікту інтересів, не допускати вчинення дій чи бездіяльності, які можуть його спричинити або створити враження про наявність такого конфлікту (ч. 1 ст. 13 Кодексу професійної етики).

Отже, у діях ОСОБА_4 убачається порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, а саме невжиття заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів, а також неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність такого конфлікту.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що відповідно до висновку службового розслідування, затвердженого Генеральним прокурором України, 07, 19 серпня, 08 вересня, 02 та 05 жовтня 2015 року ОСОБА_4 без законних на те підстав був відсутній на робочому місці, а знаходився у ці дні в судових засіданнях Балаклійського районного суду Харківської області, що підтверджується журналами судових засідань та поясненнями ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Крім того, ОСОБА_4, будучи відсутнім на робочому місці 28 вересня 2015 року, 27 січня, 10 та 24 лютого 2017 року у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, за яку він отримував відповідні страхові виплати, у ці дні брав участь у судових засіданнях Балаклійського районного суду Харківської області.

З матеріалів дисциплінарного провадження також убачається, що 12 жовтня 2015 року ОСОБА_4 брав участь у судовому засіданні Балаклійського районного суду Харківської області як представник своєї дружини. Під час проведення службового розслідування Комісією встановлено відсутність документів, які б підтверджували факт перебування скаржника з 09 по 14 жовтня 2015 року у Фрунзенському районному суді м. Харкова для підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні, куди його було направлено згідно з Наказом першого заступника Генерального прокурора від 09 жовтня 2015 року № 305-в про службове відрядження.

У судовому засіданні Великої Палати Верховного Суду скаржник зазначив, що його дружина - ОСОБА_7 не мала змоги приймати особисту участь у розгляді зазначеної цивільної справи за сімейними обставинами, та не укладала угоду про надання правової допомоги з адвокатом у зв'язку з матеріальними труднощами. Однак, жодних підтверджуючих документів цих обставин ОСОБА_4 не надав.

Велика Палата Верховного Суду не приймає аргументи ОСОБА_4 стосовно його участі у зазначеній цивільній справі як співвласника спірної земельної ділянки, оскільки він не вступив у таку справу як співвідповідач або третя особа на стороні відповідача.

Таким чином Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов обґрунтованого висновку, що участь ОСОБА_4 як представника відповідача, його дружини - ОСОБА_7 свідчить про невиконання ним свого службового обов'язку, а тому Великою Палатою Верховного Суду не приймаються аргументи скаржника про неправомірність спірного рішення КДПК у цій частині.

З матеріалів дисциплінарного провадження також убачається, що позивач подав до підрозділу внутрішньої безпеки анкету доброчесності лише 08 серпня 2017 року, тобто після спливу більше ніж сімох місяців від дати, встановленої для всіх прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних і місцевих прокуратур та слідчих органів прокуратури (після того, як стосовно цих обставин надійшла дисциплінарна скарга до КДКП).

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на ті обставини, що судом першої інстанції не враховано його доводи стосовно кваліфікації факту неподання анкети доброчесності у встановлений строк, як дисциплінарного проступку, який, на його думку, не має характеру грубого порушення, а тому застосування відповідачем найбільш суворого дисциплінарного стягнення є необґрунтованим. Зокрема, скаржник вважає, що Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду протиправно не надана належна оцінка його доводам про наявність об'єктивним життєвих (сімейних) обставин, які не дали йому можливості подати зазначену анкету своєчасно: до 01 лютого 2017 року.

Велика Палата Верховного Суду не приймає аргументи скаржника і вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Прокурор зобов'язаний щорічно проходити таємну перевірку доброчесності і, виходячи із системного тлумачення ч. 5 ст. 19 Закону № 1697-VII, це є службовим обов'язком усіх осіб, які обіймають посади прокурора або слідчого прокуратури.

Згідно з п. 1, 2 Розд. ІІ Порядку проведення таємної перевірки кожний прокурор з метою виконання вимог ч. 5 ст. 19 Закону № 1697-VII зобов'язаний щороку до 01 лютого подавати до підрозділу внутрішньої безпеки власноруч заповнену анкету доброчесності прокурора за формою, затвердженою зазначеним наказом. Прокурори, які не мали можливості подати у зазначений строк анкету доброчесності прокурора через перебування у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами або для догляду за дитиною, через тимчасову непрацездатність, перебування за межами України та з інших поважних причин, що підтверджуються документально, подають її протягом 30 календарних днів з дати закінчення строку дії зазначених обставин.

КДКП вірно встановила, що ОСОБА_4 подав анкету доброчесності прокурора 08 серпня 2017 року, тобто через сім місяців після визначеного строку і після відкриття цього дисциплінарного провадження, а тому зазначені позивачем причини (довготривала хвороба та відпустка, знаходження дружини на лікарняному до пологів і після народження дитини), попри їх існування, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення Комісії.

Крім того, ВеликаПалата Верховного Суду звертає увагу, що Порядком організації роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 13 квітня 2017 року № 111, передбачено, що до дій, які порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, належать неподання або несвоєчасне подання прокурором без поважних причин анкети доброчесності прокурора.

Згідно з п. 5 розд. II Порядку проведення таємної перевірки неподання, несвоєчасне подання анкети доброчесності прокурором без поважних причин або подання анкети, у якій прокурор не підтверджує визначені нею твердження, свідчить про невиконання ним обов'язку, передбаченого ч. 5 ст. 19 Закону № 1697-VII, та є підставою для притягнення його до відповідальності. Такі підстави передбачені п. 1 і 5 ч. 1 ст. 43 Закону № 1697-VII.

Отже, порушення, допущені ОСОБА_4 під час заповнення і подання анкети доброчесності, є неналежним виконанням службових обов'язків, а також дією, що порочить звання прокурора і може викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.

Також, розглядаючи аргументи скаржника, Велика Палата Верховного Суду вважає за доцільне звернути увагу на таке.

Згідно з підп. «b» Висновку № 3 (2008) «Про роль прокуратури за межами сфери кримінального права», прийнятого Консультативною радою європейських прокурорів (ССРЕ) на 3-му пленарному засіданні (Страсбург, 15-17 жовтня 2008 року) держави, у яких прокурорські служби виконують функції за межами сфери кримінального права, мають забезпечити реалізацію цих функцій відповідно до принципів демократичної держави з верховенством права і, зокрема, що дії прокурорів за межами сфери кримінального права мають характеризуватися чесністю.

Відповідно до підп. «a», «b», «c» п. 1 Стандартів професійної відповідальності та викладення основних обов'язків і прав прокурорів, прийнятих 23 квітня 1999 року Міжнародною асоціацією прокурорів, прокурори повинні: завжди підтримувати честь та гідність своєї професії; завжди поводитись професійно, згідно із законом, правил та етики їхньої професії; у будь-який час дотримуватись найвищих норм чесності.

Відповідно до ст. 18 Кодексу професійної етики працівник прокуратури не має права використовувати своє службове становище в особистих інтересах або в інтересах інших осіб. У разі явного порушення закону, очевидцем якого став працівник прокуратури, він вживає усіх можливих передбачених законодавством заходів для припинення протиправних дій та притягнення винних осіб до відповідальності. Працівнику прокуратури слід уникати особистих зв'язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об'єктивність виконання професійних обов'язків, скомпрометувати високе звання працівника прокуратури, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс. Поза службою поводити себе коректно і пристойно. При з'ясуванні будь-яких обставин з представниками правоохоронних і контролюючих органів не використовувати свій службовий статус, у тому числі посвідчення працівника прокуратури, з метою ухилення від відповідальності.

Згідно з Нормами професійної відповідальності та переліком необхідних прав та обов'язків прокурорів, прийнятих Міжнародною Асоціацією прокурорів 23 квітня 1999 року, прокурори зобов'язані завжди підтримувати честь та гідність професії, вести себе професійно, відповідно до закону, правилами та етикою їх професії, в будь-який час дотримуватись найбільш високих норм чесності.

Крім того, при виконанні своїх обов'язків прокурори, зокрема, повинні: а) справедливо, неупереджено й об'єктивно виконувати свої функції; б) поважати і намагатися захищати права людини, як це викладено в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; (…) (п. 24 Рекомендації Rec (2000) 19 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя (далі - Рекомендація Rec (2000) 19), ухваленій Комітетом Міністрів Ради Європи (далі - Комітет Міністрів) на 724 засіданні заступників міністрів 6 жовтня 2000 року).

Текстом Рекомендації Rec (2000) 19 підкреслюються дві істотні вимоги: поважати права окремої особи і прагнути ефективності, за яку прокурор частково несе відповідальність (Коментар до індивідуальних рекомендацій за п. 24 Рекомендації Rec (2000) 19).

Стосовно такої відповідальності Рекомендація Rec (2000) 19, зокрема, передбачає, що держава повинна вжити заходів, щоб дисциплінарне судочинство проти прокурорів регулювалося законом і гарантувало справедливу й об'єктивну оцінку та рішення, що є предметом незалежного і неупередженого нагляду (підп. «ґ» п. 5).

Враховуючи викладене вище, Велика Палата Верховного Суду вважає вірним висновок КДКП, підтриманий рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 березня 2018 року, про наявність підстав для притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності на підставі п. 1 та 5 ч. 1 ст. 43 Закону № 1697-VIІ, оскільки неодноразове порушення ним вимог законодавства свідчить про не виконання своїх вимог щодо професійної відповідності, загальновизнані світовою спільнотою прокурорів обов'язки прокурора, ігнорування вимог закону, що для прокурора є неприпустимим.

Також Велика Палата Верховного Суду погоджується з твердженням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про безпідставність посилання скаржника на порушення КДКП вимог ст. 40 Кодексу законів про працю України в частині заборони звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці, оскільки позивач з 14 серпня 2017 року по 11 квітня 2020 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (Наказ Першого заступника Генерального прокурора Сторожука Д. А. від 14 серпня 2017 року № 2922-вц).

При цьому враховано ті обставини, що згідно наказу Генерального прокурора України від 29 грудня 2017 року № 15-дц ОСОБА_4 вирішено звільнити з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України у перший робочий день після закінчення відпустки по догляду за дитиною, тобто враховано право позивача в частині заборони його звільнення у період перебування у відпустці.

Що стосується доводів ОСОБА_4 стосовно недотримання при прийнятті спірного рішення Комісією принципу пропорційності, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке.

Дисциплінарний проступок щодо неподання та несвоєчасного подання анкети доброчесності прокурора сам по собі становить грубе порушення. Факти вчинення ОСОБА_4 дисциплінарних проступків у своїй сукупності носять характер систематичного ігнорування вимог законодавства, службових обов'язків, що є несумісним із званням прокурора, а це являється підставою для застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що при прийнятті спірного рішення КДКП врахувала характер діяння, кількість складових, що утворюють його сукупність, відомості, що характеризують особу прокурора, серед них й те, що раніше дисциплінарні стягнення на нього не накладалися, враховано особисті та професійні якості.

Крім того, Комісія відповідно до діючого законодавства наділена дискреційними повноваженнями під час здійснення дисциплінарного провадження, що дозволяє цьому органу на власний розсуд визначати вид дисциплінарного стягнення залежно від скоєного прокурором дисциплінарного проступку та застосовувати до нього обране КДКП дисциплінарне стягнення.

Отже, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що обраний вид стягнення є пропорційним скоєному ОСОБА_4 дисциплінарному проступку, а тому доводи скаржника про порушення Комісією принципу пропорційності є необґрунтованими.

З огляду на викладене, ВеликаПалата Верховного Суду знаходить встановленим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, оцінивши рішення КДКП від 01 листопада 2017 року № 236дп-17 про накладення дисциплінарного стягнення на прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України ОСОБА_4 у виді звільнення його з посади в органах прокуратури як таке, що прийняте у спосіб, на підставі і у межах, передбачених Конституцією та законами України, а тому апеляційна скарга ОСОБА_4, є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене та керуючись ст. 242, 266, 315, 316, 322 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: В. С. Князєв

Суддя-доповідач І. В. Саприкіна

Судді:

Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

С. В. Бакуліна Н. П. Лященко

В. В. Британчук О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима Л. І. Рогач

В. І. Данішевська О. М. Ситнік

О. С. Золотніков О. С. Ткачук

О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич