Справа № 140/2270/18
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року ЛуцькСправа № 140/2270/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ковельського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернулася з позовом до Ковельського об`єднаного управління Пенсійного фонду України (далі Ковельське ОУПФУ) про визнання протиправною відмову у призначенні пенсії по втраті годувальника, зобов`язання призначити пенсію по втраті годувальника з 13.07.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є вдовою ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ), який був учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1, внаслідок чого отримав інвалідність ІІ групи, смерть якого пов`язана з виконанням обов`язку військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Вважає, що відповідач протиправно відмовив їй у призначенні пенсії по втраті годувальника, оскільки її чоловік приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в період проходження спеціальних зборів, будучи мобілізованим до військової частини, а тому він прирівнюється до військовослужбовців.

Відповідно до ухвали судді від 09.11.2018 розгляд даної справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Згідно із частиною третьою статті 263 КАС України заявами по суті справи є позов та відзив.

В поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач позов заперечив та просив відмовити у його задоволенні з тих підстав, що Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не поширюється на осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС як військовозобов`язані, призвані на військові збори і стали інвалідами внаслідок захворювання, отриманого під час виконання службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, та членів їх сімей. У зв`язку з тим, що позивач не належить до кола осіб, які мають право на призначення пенсії відповідно до вказаного Закону, тому їй було відмовлено у призначенні пенсії по втраті годувальника.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є вдовою учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1 ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 22.09.2016 (а.с.12), посвідчення серії НОМЕР_2 від 01.02.2016 та вкладкою до нього №000615 Т від 01.02.2016 (а.с.15).

Позивач має вік більше 55 років та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з 01.10.1977 по день його смерті, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 01.10.1997 (а.с.11). Після смерті чоловіка повторний шлюб не брала.

13.07.2018 позивач звернулася до відповідача із заявою та необхідними документами для переведення її на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідач листом від 25.07.2018 №6282/02-21-21 повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для призначення даної пенсії у зв`язку з тим, що її померлий чоловік, який був направлений на спеціальні збори по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС не віднесений до кола осіб, які мають право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та не входить до переліку осіб, встановлених статтею 29 вказаного Закону.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Так, статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на момент звернення позивача із заявою про переведення її на інший вид пенсії) встановлено, що військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 20 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особи з числа резервістів і військовозобов`язаних, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до абзаців шостого і сьомого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.

При цьому згідно із приміткою до цієї статті до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов`язані, призвані на військові збори.

Відповідно до статей 5, 6 Закону СРСР від 12.07.1967 №1950-VII «Про загальний військовий обов`язок» (у редакції чинній в період знаходження ОСОБА_2 на військових зборах) військова служба складається з дійсної військової служби та служби в запасі Збройних Сил СРСР. Громадяни, які перебувають на дійсній військовій службі, іменуються військовослужбовцями, а ті, що перебувають у запасі, - військовозобов`язаними.

За нормами статей 7, 8, 9 вказаного Закону військовослужбовці і військовозобов`язані приймають військову присягу на вірність своєму народові, поділяються на солдатів, матросів, сержантів, старшин, прапорщиків, мічманів і офіцерський склад та кожному присвоюється відповідне військове звання.

Військовослужбовці і призвані на військові збори військовозобов`язані користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод і несуть усі обов`язки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР.

Відповідно до частини дев`ятої статті 1 цього Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що щодо військового обов`язку громадяни України поділяються, зокрема, на такі категорії: військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

Згідно із частиною першою статті 16 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 №1934-XII держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Підпунктом 3 пункту 1 статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, поширюється також на військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

З наведених норм слідує, що громадяни із числа військовозобов`язаних, які проходять збори (навчальні, перевірочні, спеціальні), у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями, що також кореспондується з нормами статті 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно із якою до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов`язані, призвані на військові збори.

При цьому можливість отримання пільги, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, для дружини, якщо вона не взяла повторний шлюб, військовослужбовця, який помер після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, законодавець не пов`язує з видом військової служби, тривалістю її проходження, військовим званням та посадою, а також часом, що сплинув після звільнення особи з військової служби.

Як вбачається із матеріалів справи, чоловік позивача ОСОБА_2 військовозобов`язаний, який був призваний на військові збори та помер внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією експертного висновку Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 27.12.2016 №19797 (а.с.19).

Статтею 29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262 (далі Закон №2262) встановлено, що пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Відповідно до статті 30 Закону №2262 незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Згідно із статтею 37 Закону №2262 передбачено, що пенсії в разі втрати годувальника, які призначаються членам сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, не можуть бути нижче двох визначених законом розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що за умови, що позивач не взяла повторний шлюб, вона має право на призначення пенсії по втраті годувальника, що призначається членам сім`ї військовослужбовців, відповідно до статей 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Аналогічна позиція щодо можливості отримання пільги, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, для дружини військовослужбовця, якщо вона не взяла повторний шлюб, який помер після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи висловлена і у постанові Верховного Суду України від 01.03.2016 у справі №21-1887а15.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки у даній справі оспорюється рішення, прийняте відповідачем як суб`єктом владних повноважень, суд відповідно до вимог частини другої статті 2 КАС України перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність відмови у призначені позивачу пенсії по втраті годувальника відповідно до статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Таким чином, перевіривши рішення відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» у зв`язку з відсутністю підстав для її призначення, суд дійшов висновку, що відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому позовна вимога позивача про визнання протиправною відмову у призначенні пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Також є обґрунтованою та підлягає задоволенню похідна позовна вимога позивача про зобов`язання відповідача призначити пенсію по втраті годувальника відповідно до 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», оскільки належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача, виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених статтею 245 КАС України.

Разом з тим, позивач у позовній заяві просить суд зобов`язати відповідача признати їй пенсію по втраті годувальника з 13.07.2017, проте суд звертає увагу, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

Оскільки позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення їй пенсії по втраті годувальника 13.07.2018, тобто після спливу 12 місяців з дня смерті годувальника, тому вона має право на призначення зазначеної пенсії із дня звернення із заявою 13.07.2018, а відтак позовна вимога про зобов`язання відповідача призначити пенсію по втраті годувальника підлягає частковому задоволенню, зокрема, в частині дати з якої слід таку пенсію призначити - з 13.07.2018, а не 13.07.2017.

Крім того, відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, тому за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., сплачений відповідно до квитанцій від 06.11.2018 №0.0..1. При цьому, суд зазначає, що оскільки часткове задоволення позовних вимог стосується виключно дати призначення пенсії, то судовий збір підлягає стягненню на користь позивача в повному розмірі.

Керуючись статтями 243-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Ковельського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у призначенні ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника відповідно до статті 29, 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Зобов`язати Ковельське об`єднане управління Пенсійного фонду України призначити ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника відповідно до статей 29, 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з 13 липня 2018 року та проводити її нарахування і виплату.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ковельського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Дмитрук