Справа № 826/13664/17
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство "Фідобанк", та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив визнати протиправним та скасувати рішення комісії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань тимчасових обмежень здійснення неплатоспроможним банком операцій за вкладами, оформленого протоколом від 04.08.2017 року № 37 в частині відхилення пропозиції Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПУАТ "Фідобанк" щодо внесення змін та доповнень до переліку вкладників, які мають право на отримання відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за клієнтом ОСОБА_2; зобов"язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб включити ОСОБА_2 до Загального реєстру вкладників Публічного акціонерного товариства "Фідобанк", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із зазначенням суми до виплати у розмірі 120077,10 грн.

В обґрунтування наведених вимог Позивач посилається на Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 9 серпня 2012 року № 14, та зазначає, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб протиправно не включено Позивача до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки Позивач має право на відшкодування коштів за вкладом в Публічному акціонерному товаристві "Фідобанк".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань тимчасових обмежень здійснення неплатоспроможним банком операцій за вкладами, оформленого протоколом від 04.08.2017 № 37 в частині відхилення пропозиції Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" щодо внесення змін та доповнень до переліку вкладників, які мають право на отримання відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за клієнтом ОСОБА_2.

Зобов"язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Києва, вул.Січових стрільців, 17, ідентифікаційний код 21708016) включити ОСОБА_2 (місце реєстрації: 14013, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Загального реєстру вкладників Публічного акціонерного товариства "Фідобанк", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із зазначенням суми до виплати у розмірі 120077,10 грн.

Стягнено на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації: 14013, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 19 352 (дев"ятнадцять тисяч триста п"ятдесят дві) грн. 51 коп. за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Києва, вул. Січових стрільців, 17, ідентифікаційний код 21708016).

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити Позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не погоджується з рішенням суду першої інстанції, та посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Відповідач зазначає, що пропозиція Уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ "Фідобанк" щодо внесення змін та доповнень до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду була відхилена у зв'язку з тим, що первинні документи не відповідають даним АБС Б2 банку. Так, рахунок № НОМЕР_3 за договором АБС Б2, як рахунок вкладника ОСОБА_3 (саме ОСОБА_4 було включено до Переліку вкладників та до Загального реєстру і виплачено гарантовану відшкодування).

Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 лютого 2016 року ОСОБА_3 розмістив в Публічному акціонерному товаристві "Фідобанк" депозит в сумі 195 000 грн. на строк до 19.05.2016 року на користь третьої особи ОСОБА_2, відповідно до заяви про розміщення банківського вкладу № 391014-980/2016 від 19.02.2016 року.

17 травня 2016 року Позивач звернувся до Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" із заявою, згідно якої просив вважати його власником банківського вкладу, що був розміщений на підставі договору № 391014-980/2016 від 19 лютого 2016 року у сумі 195 000 грн.

На підставі рішення Національного банку України від 20 травня 2016 року № 8 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 травня 2016 №783«Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «ФІДОБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 20 травня 2016 року до 19 червня 2016 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПУАТ «ФІДОБАНК», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Коваленку Олександру Володимировичу строком на один місяць з 20 травня 2016 року до 19 червня 2016 року включно.

18 липня 2016 року Правлінням Національного банку України прийнято рішення № 142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУАТ «ФІДОБАНК» на підставі якого Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 1265 від 19 липня 2016 року «Про початок ліквідації ПУАТ «ФІДОБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку, яким розпочато процедуру ліквідації Банку з 20 липня 2016 року по 19 липня 2018 року включно та делеговано всі повноваження ліквідатора ПУАТ «ФІДОБАНК», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), в тому числі з підписання всіх договорів, пов'язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Коваленку Олександру Володимировичу з 20 липня 2016 року до 19 липня 2018 року включно.

На офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 21 липня 2016 року опубліковано оголошення про те, що у зв'язку з прийняттям виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення від 19 липня 2016 року №1265 «Про початок процедури ліквідації ПУАТ «ФІДОБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку», Фонд з 22 липня 2016 року розпочинає виплати коштів вкладникам зазначеного банку.

Для отримання коштів вкладники Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» з 22 липня 2016 року до 02 вересня 2016 року включно можуть звертатись до установ банків-агентів Фонду: ПАТ «АЛЬФА Банк», ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», ПАТ «КРЕДОБАНК», ПАТ «ПУМБ», ПАТ «ПІВДЕННИЙ», АБ «УКРГАЗБАНК».

Судом першої інстанції встановлено, що кошти Позивачу виплачені не були.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги Позивача є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Частиною першою статті 3 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 4452-VI) встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

За приписами частинами 1, 2 статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону № 4452-VI Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно з пунктом 6 розділу ІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 № 14, Уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує та надає до Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку, окрім іншого, перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, згідно з додатком 5 до цього Положення.

Переліки, зазначені у цьому пункті, надаються до Фонду на паперових та електронних носіях разом із супровідним листом. У супровідному листі зазначаються назви переліків, кількість інформаційних рядків та підсумкові значення сум.

Перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, формується за структурою, визначеною додатком 7 до цього Положення, та не включає інформацію про вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 Закону.

Протягом дії тимчасової адміністрації та ліквідації банку уповноважена особа Фонду може надавати зміни та доповнення до переліків.

Фонд складає на підставі Переліку реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат за формою, наведеною у додатку 8 до цього Положення, що затверджується виконавчою дирекцією Фонду.

Пунктом 1 розділу ІІІ Положення встановлено, що Фонд завантажує поданий уповноваженою особою Фонду Перелік до програмно-апаратного комплексу Фонду та здійснює його перевірку в частині:

1) невключення до Переліку інформації про рахунки вкладників, розмір залишку гарантованої суми яких становить менше 10 гривень або більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, незалежно від кількості вкладів в одному банку;

2) невключення до Переліку інформації про рахунки: вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4 - 6 частини четвертої статті 26 Закону; за якими вкладники на індивідуальній основі отримують від банку відсотки за договорами, укладеними на умовах, що не є поточними ринковими умовами відповідно до статті 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", або мають інші фінансові привілеї від банку; осіб, які використовують вклад як засіб забезпечення виконання іншого зобов'язання перед цим банком, що не виконане; вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду; вкладників, вклади яких мають ознаки, визначені статтею 38 Закону;

3) наявності необхідних для проведення ідентифікації реквізитів вкладника;

4) коректності реквізитів вкладника та іншої інформації.

Пунктом 2 розділу ІІІ Положення встановлено, що Фонд складає на підставі Переліку реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат за формою, наведеною у додатку 5 до цього Положення (далі - Загальний реєстр), що затверджується виконавчою дирекцією Фонду.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Положення Загальний реєстр складається на паперових носіях та в електронному вигляді.

Фонд складає зміни та доповнення до Загального реєстру, що затверджуються виконавчою дирекцією Фонду на підставі змін та доповнень до Переліку, прийнятих Фондом.

Судом першої інстанції встановлено, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відхилено пропозицію Уповноваженої особи на ліквідацію ПУАТ "Фідобанк" щодо внесення змін та доповнень до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду щодо включення вкладника ОСОБА_2, оскільки первинні документи не відповідають АБС банку.

12 червня 2017 року листом від за № 43-12060/17 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив Уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПУАТ "Фідобанк" про те, що пропозиції щодо включення вкладника ОСОБА_2 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду будуть подані на розгляд Комісії після проведення Уповноваженою особою дій по виправленню помилок та подання нею звернення про внесення змін і доповнень до переліку вкладників банку, які мають право на отримання гарантованої

З метою виправлення допущеної банком помилки при оформленні 19.02.2016 року депозиту в сумі 195 000 грн. ОСОБА_3 на користь третьої особи, а саме: ОСОБА_2, відповідно до заяви про розміщення банківського вкладу № 391014-980/2016 від 09.02.2016 року, Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПУАТ "Фідобанк" проведено наступні дії.

На підставі офіційної заяви ОСОБА_3 про відкликання його заяви №640112/НОМЕР_2 про задоволення вимог кредитора (додаток 2 до даного листа), Уповноваженою особою на ліквідацію ПУАТ "Фідобанк" направлено лист до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо внесення змін до реєстру кредиторів в частині зменшення суми в реєстрі на суму 120 077,10 грн., яка була внесена в реєстр за заявою ОСОБА_3 (додаток 3 до даного листа).

Також, на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду № 2773 від 29.06.2017 року про зміни № 7 до реєстру кредиторів Банку (Додаток 4 до даного листа), Банком здійснено перерахування з рахунку № НОМЕР_3 (кредиторські вимоги 4 черга ОСОБА_3.) на рахунок НОМЕР_4 (інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку), відкритий на ім"я ОСОБА_2 на суму 120 077,10 грн.

Про вчинені дії Уповноважена особа Фонду повідомила директора-розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Додатково в листі зазначено, що після прийнятого рішення виконавчою дирекцією Фонду про включення до реєстру на виплату ОСОБА_2, Банком буде здійснено перерахування з рахунку _2909 (Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку), який відкритий на ім"я ОСОБА_2 на рахунок НОМЕР_5 (Кредиторська заборгованість перед Фондом гарантування вкладів фізичних осіб) суму 120 077,10 грн.

За результатами розгляду наданих Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПУАТ "Фідобанк" матеріалів, комісією з питань тимчасових обмежень здійснення неплатоспроможним банком операцій за вкладами прийнято рішення (витяг з протоколу № 37 від 04.08.2017 року) про звернення до виконавчої дирекції Фонду з пропозицією відхилити пропозиції Уповноваженої особи на ліквідацію ПУАТ "Фідобанк" щодо внесення змін та доповнень до переліку вкладників, які мають право на отримання відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, за клієнтом ОСОБА_2 у зв"язку з тим, що первинні документи не відповідають даним АБС банку.

При цьому, сторонами не заперечується той факт, що Позивачу підлягає відшкодуванню сума в розмірі 120 077,10 грн., враховуючи ті обставини, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 кошти у сумі 77 817,93 грн., які ОСОБА_3 отримав через банк-агент, як частину гарантованої суми Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за вкладом № 391014-980/2016 від 19.02.2016 року.

Крім того, колегія суддів вважає правильний висновок суду першої інстанції про те, що Позивач, як власник грошових коштів, не може бути позбавлений права на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, враховуючи, що невідповідність даних АБС банку та договору банківського вкладу зумовлено технічними проблемами банку.

Таким чином, ураховуючи вчинення Уповноваженою особою на ліквідацію ПУАТ "Фідобанк" дій по виправленню допущеної банком помилки при оформленні 19.02.2016 року депозиту ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для зобов"язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб включити ОСОБА_2 до Загального реєстру вкладників Публічного акціонерного товариства "Фідобанк", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із зазначенням суми до виплати у розмірі 120077,10 грн.

Згідно з пунктами 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява № 29979/04, у якому проаналізовано поняття "належне урядування".

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Щодо вимоги Позивача про стягнення з Відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 18 007, 71 грн., колегія суддів зазначає таке.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 та від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено. що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За приписами ч.1 ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Таким чином, відшкодуванню підлягають тільки витрати на правову допомогу, яка надавалась адвокатом.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з умовами договору про надання правової допомоги та представлення інтересів від 31.10.2017 року № 2017/08-31, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_9, адвокат за дорученням Клієнта бере на себе зобов"язання по захисту прав та інтересів Клієнта, пов"язаних з невключенням Замовника до списків вкладників ПУАТ "Фідобанк", які мають право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Пунктом 3.1 договору визначено, що сума винагороди (гонорару) Адвокату та порядок оплати за надання правової допомоги та представлення інтересів за цим договором встановлені в Додатку до даного договору, який є частиною даного договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору № 2017/08-31 від 31.08.2017 року, оплата винагороди (гонорару) складається з двох частини:

1. авансовий платіж, який сплачується замовником до моменту надання послуг, в розмірі: 3000 грн. за складання позову в суд; 3000 грн. за виїзд в судове засідання

2. основний гонорар в розмірі 10 % від стягнутої судом суми боргу, який сплачується замовником після отримання позитивного рішення суду (виконання роботи).

На підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт представником позивача Михайленко І.П. надано акти прийняття-передачі наданих послуг від 23.10.2017 року (надані послуги: попереднє опрацювання матеріалів, законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, формування правової позиції; консультації, складання адміністративного позову в Окружний адміністративний суд міста Києва за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: Публічне акціонерне товариство "Фідобанк", ОСОБА_3 про зобов"язання вчинити дії) та від 31.01.2018 року (надані послуги: виїзд та представлення інтересів ОСОБА_2 в судовому засіданні 31.01.2018 року).

Крім того, на підтвердження оплати наданих послуг адвоката ОСОБА_9 представником Позивача Михайленко І.П. надані квитанції до прибуткового касового ордера № 2017/09-01 від 01.09.2017 року та № 2018/01-18 від 18.01.2018 року.

Проте, вказані витрати не підлягають відшкодуванню виходячи з наступного.

Колегія суддів вважає, що витрати на правничу допомогу за складання позову по справі № 826/13664/17, які Позивач просить стягнути з Відповідача, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 132, ч. 3 ст. 134 КАС України, не входять до складу витрат, пов'язаних з розглядом справи, і адміністративним процесуальним законодавством не передбачено можливості їх відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Що стосується повернення транспортних витрат, пов'язаних з прибуттям до суду першої інстанції адвокатом ОСОБА_9 для представлення інтересів ОСОБА_2 в судовому засіданні 31.01.2018 року, колегія суддів зазначає таке.

Положеннями статті 135 КАС України передбачено, що витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її законному представнику сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно до розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, вказана стаття визначає порядок несення судових витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду. Її положення спрямовані на компенсацію стороні, яка виграє справу, витрат на прибуття до суду, з іншого боку, вони запобігають завищенню витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що розмір витрат визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом.

Оскільки, Позивачем не надано суду жодного належного доказу про понесені його представником витрат, пов'язаних з прибуттям до в судове засідання, то відсутні підстави для задоволення вказаної вимоги.

Щодо стягнення витрат на правничу допому основного гонорару в розмірі 10 % від стягнутої судом суми боргу, то колегія суддів зазначає, що він сплачується замовником після отримання позитивного рішення суду (виконання робіт) проте, рішення суду першої інстанції не набрало законної сили, а тому відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу в цій частині.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Суд також зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), № 31107/96).

Крім того, з огляду на правила відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне приведення укладених до 15 грудня 2017 року договорів у відповідність до вимог діючого КАС України та доведення відображення фахівцем у галузі права доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за № 1686/24218.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 826/8107/16 (К/9901/26989/18).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для компенсації витрат Позивача на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції на вищенаведене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення вимоги Позивача про стягнення з Відповідача витрат на правничу допомогу.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, в решті - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2018 року в частині стягнення на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації: 14013, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 18 007 грн. (вісімнадцять тисяч сім гривень) 71 коп. за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Києва, вул. Січових стрільців, 17, ідентифікаційний код 21708016) - скасувати.

В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 27.11.2018 року.