Справа № 2а-10491/11/1270
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 листопада 2018 року

Київ

справа №2а-10491/11/1270

адміністративне провадження №К/9901/11327/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача ОСОБА_1, судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 2а-10491/11/1270

за позовом ОСОБА_2

до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області

про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року (у складі колегії суддів Яструбової Л.В., Блохіна А.А., Терзі Д.А.),

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

03 листопада 2011 року ОСОБА_2 (далі - позивач або ОСОБА_2.) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області (далі - відповідач) про визнання дій УМВС України в Луганській області неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій та обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2011 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2011 року, було залишено без руху (зазначена апеляційна скарга не була підписана особою яка її подала), з наданням строку для усунення недоліків.

Оскільки позивач не виконав вимоги, зазначені в ухвалі Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2012 року, зазначена апеляційна скарга ОСОБА_2 ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2016 року повернута позивачу.

У зв'язку із захопленням незаконним угрупованням ЛНР будівлі Луганського окружного адміністративного суду в період проведення АТО на території міста Луганська та знищенням частини справ, які знаходились в провадженні суду, вказана справа та апеляційне провадження по ній були втрачені.

12 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду із заявою про відновлення втраченого судового провадження адміністративної справи № 2а-10491/11/1270.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суді від 27 жовтня 2016 року відновлено втрачене провадження в адміністративній справі № 2а-10491/11/1270 в частині процесуальних документів: ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2011 року, постанови Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2011 року, ухвали Донецького апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2012 року та документів по справі: адміністративного позову ОСОБА_2 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії на 3 арк., к. трудової книжки НОМЕР_2 на 1 арк., к. паспорту ОСОБА_2 на 1 арк., к. довідки про присвоєння ідентифікаційного номера від 04 липня 1998 року на 1 арк., к. пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 серія НОМЕР_3 на 1 арк., к. пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 серія НОМЕР_4 на 1 арк., апеляційної скарги на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2011 року по справі № 2а-10491/11/1270 на 4 арк., к. грошового атестату № 114 на 1 арк., к. довідки від 25 серпня 2010 року № 656 на 1 арк.

02 листопада 2016 року до Донецького апеляційного адміністративного суду надійшла вищезазначена адміністративна справа разом з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2011 року.

Разом з апеляційною скаргою позивачем подано клопотання про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2011 року та відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2011 року у справі № 2а-10491/11/1270.

Постановляючи зазначене рішення колегія суддів апеляційної інстанції виходила з того, що після повернення апеляційної скарги ОСОБА_2, повторно із зазначеною апеляційною скаргою він звернувся лише 12 вересня 2016 року. Доводи викладені апелянтом в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження не є поважними, оскільки апелянт, після подання апеляційної скарги, міг би звертатися з письмовими запитами або за телефоном до Донецького апеляційного адміністративного суду, аби дізнатися про рух зазначеної адміністративної справи, однак останнім цього зроблено не було. Враховуючи ту обставину, що апеляційна скарга подана апелянтом лише 12 вересня 2016 року, після спливу чотирьох років, тобто з порушенням строку, встановленого для її подання, поважність пропуску цього строку не доведена, оскільки подання апеляційної скарги у встановлений чинним законодавством строк залежало виключно від суб'єктивної волі заявника апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви про поновлення такого строку.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження, вважаючи його прийнятим з порушенням норм процесуального права, позивач звернувся із касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення суду апеляційної інстанції та направити справу для продовження розгляду до Донецького апеляційного адміністративного суду.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга подана 05 грудня 2016 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 2а-10491/11/1270, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 січня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, а саме: судді-доповідача ОСОБА_1, суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В.

Верховний Суд ухвалою від 03 вересня 2018 року прийняв до провадження адміністративну справу № 2а-10491/11/1270 та призначив її до розгляду ухвалою від 26 листопада 2018 року в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів на 27 листопада 2018 року.

З касаційною скаргою позивачем заявлено клопотання про участь у розгляд справи в судовому засіданні, в задоволенні якого було відмовлено ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2018 року.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

В касаційній скарзі позивач посилається на те, що ухвала Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року ухвалена незаконно, з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що після подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду (23 грудня 2011 року) не отримував від останнього ані ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, ані ухвали про повернення апеляційної скарги. Про зазначену обставину він дізнався лише 01 вересня 2016 року, випадково зайшовши на сторінку Єдиного державного реєстру судових рішень. Позивач визнає, що з моменту постановлення ухвали суду апеляційної інстанції від 21 березня 2012 року на підставі частини третьої статті 189 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення), строк для подачі апеляційної скарги сплив. Однак, посилається на частину першу статті 102, відповідно до якої пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі. Крім того, з посиланням на частину третю статті 167 та частину четверту статті 108 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) зазначає, що Донецький апеляційний адміністративний суд постановивши ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та надання терміну про усунення встановлених недоліків та про повернення апеляційної скарги по справі повинен був надіслати позивачу засобами зв'язку ці ухвали обов'язково рекомендованим листом з повідомленням на адресу позивача, зазначену в апеляційній скарзі протягом трьох днів з дня їх ухвалення, а апеляційну скаргу з доданими до неї документами невідкладно.

Також, позивач в касаційні скарзі зазначає, що дії суду або його бездіяльність, а саме: ненадіслання ухвал, у порядку передбаченому КАС України, ані повідомлення про стан та рух апеляційної скарги, ані розміщення вчасно або взагалі не розміщення ухвал на офіційному веб-порталі Судової влади України на сторінці Єдиного державного реєстру судових рішень, а також тяжке захворювання, яке потребує постійного лікування (інвалід першої групи, пересувається на інвалідному візку), крім того, проведення на території, де позивач постійно проживав, антитерористичної операції, що примусило позивача із сім'єю покинути власне житло, та переїхати до м. Києва та, як вимушеному переселенцю, шукати та орендувати житло, продовжувати лікування та шукати кошти на оренду житла та їжі, позбавили позивача можливості вчасно оскаржити судові рішення, а з урахуванням ухвали про відмову у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду, позбавляють надії на відновлення гарантованих Конституцією України та визначеного чинним законодавством прав позивача.

Крім того, позивач припускає, що Донецький апеляційний адміністративний суд, ігноруючи положення частини третьої статті 167 та частини четвертої статті 108 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення), не мав наміру повідомляти позивача про постановлені рішення по справі, для того щоб останній не мав змоги їх оскаржити.

Від відповідача відзиву або заперечень на касаційну скаргу позивача не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного судового рішення) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного судового рішення) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає, а викладені в касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 186 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У відповідності до частини четвертої статті 189 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 186 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Відповідно до частини другої статті 49 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно з частиною першою статті 71 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Колегією суддів апеляційної інстанції було встановлено, що відповідно до матеріалів справи, постанова Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2011 року була оскаржена позивачем в апеляційному порядку.

Так, ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2012 року апеляційна скарга ОСОБА_2 була залишена без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Однак, у зв'язку з невиконанням скаржником вимог, зазначених в ухвалі Донецького апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2012 року, зазначена апеляційна скарга, ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2016 року повернута скаржнику.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що після повернення апеляційної скарги ОСОБА_2, повторно із зазначеною апеляційною скаргою він звернувся лише 12 вересня 2016 року. Разом з повторною апеляційною скаргою апелянтом подано клопотання про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2011 року та відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2011 року у справі № 2а-10491/11/1270.

Постановляючи зазначене рішення колегія суддів апеляційної інстанції виходила з того, що після повернення апеляційної скарги ОСОБА_2, повторно із зазначеною апеляційною скаргою він звернувся лише 12 вересня 2016 року. Доводи викладені апелянтом в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження визнано не поважними, оскільки апелянт, після подання апеляційної скарги, міг би звертатися з письмовими запитами або за телефоном до Донецького апеляційного адміністративного суду, аби дізнатися про рух зазначеної адміністративної справи, однак останнім цього зроблено не було.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховано ту обставину, що апеляційна скарга подана позивачем лише 12 вересня 2016 року, після спливу чотирьох років, тобто з порушенням строку, встановленого для її подання, поважність пропуску цього строку не доведена, оскільки подання апеляційної скарги у встановлений чинним законодавством строк залежало виключно від суб'єктивної волі заявника апеляційної скарги.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для поновлення строку на оскарження судових рішень в кожній конкретній справі залежить від вказаних у відповідній заяві причин, підтверджених належними доказами.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 05 жовтня 2017 року у справі № 820/2497/16 та постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 281/1326/14-а та від 20 березня 2018 року у справі № 804/95/17.

У відповідності до статті 102 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Зокрема, причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об'єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об'єктивний характер, та з обставин незалежних від позивача унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Тому, тільки наявність об'єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку оскарження з поважних причин. При цьому суд може встановити наявність таких перешкод за умови подання відповідних доказів особою, яка пропустила процесуальний строк та подала клопотання про його поновлення.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає про неможливість надати оцінку доводам скаржника, викладеним в касаційні скарзі, про те, що судом апеляційної інстанції, після подання ним 23 грудня 2011 року апеляційної скарги не було направлено на адресу позивача жодної ухвали про залишення зазначеної скарги без руху або про її повернення, оскільки у зв'язку із протиправним захопленням угрупуванням ЛНР Луганського окружного адміністративного суду було втрачено провадження по цій справі.

Однак, суд бере до уваги те, що ОСОБА_2 не подано жодних належних та достовірних доказів про те, що він цікавився рухом апеляційної скарги, зокрема направляв звернення до Донецького апеляційного адміністративного суду або Луганського окружного адміністративного суду особисто чи через свої законних представників.

Тому, суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що повторна апеляційна скарга подана позивачем лише 12 вересня 2016 року, після спливу чотирьох років з моменту постановлення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, тобто з порушенням строку, встановленого для її подання, поважність пропуску цього строку не доведена, оскільки подання апеляційної скарги у встановлений чинним законодавством строк залежало виключно від суб'єктивної волі заявника апеляційної скарги, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви про поновлення такого строку.

Суд з розумінням ставиться до доводів скаржника про те, що він є інвалідом першої групи та вимушеним переселенцем в результаті проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, однак, зазначає, що причини, через які законодавцем були впроваджені строки на звернення до адміністративного суду, можна дійти висновку, що їх законодавче закріплення спрямоване на полегшення встановлення судами об'єктивної істини у справі (вчасне дослідження судом доказів, не втрачених зі спливом часу); забезпечення стабільності та усунення невизначеності у відносинах учасників публічно-правових відносин; сприяння посиленню контролю за владою з боку громадян, адже запровадження обмеженої строками можливості захисту прав у суді стимулює людей ретельніше стежити за тим, щоб влада не порушувала їхні права, а в разі порушення - вчасно звертатись щодо оскарження відповідних рішень, дій (бездіяльності) до адміністративних судів.

Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Строки звернення до адміністративного суду обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 809/1087/17 та від 22 листопада 2018 року у справі № 815/91/18.

Також, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Суд наголошує, що позивач зобов'язаний був демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, особисто або через законних представників, утримуватися від використання прийомів, пов'язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби для отримання інформації щодо руху поданої ним апеляційної скарги або прискорення процедури слухання, якщо суд зволікав із таким.

Суд не бере до уваги твердження ОСОБА_2 викладені в касаційні скарзі щодо зацікавленості Донецьким апеляційним судом в обмеженні його права на оскарження рішення суду апеляційної інстанції, оскільки такі припущення не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами.

За таких обставин колегія суддів Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2, обґрунтовано дійшов висновку про те, що вказані в клопотанні про усунення недоліків апеляційної скарги причини пропуску строку на апеляційне оскарження не є поважними та не можуть бути підставою для його поновлення.

Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки судів. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 46 рішення Європейського суду з прав людини "Устименко проти України" (№ 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності".

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Обґрунтовуючи висновки про обов'язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов'язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання ("Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" № 11681/85).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Осман проти Сполученого Королівства" зазначено, що обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою ("CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO" № 23452/94).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів. а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

У відповідності до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд апеляційної інстанції прийняв рішення при дотриманні норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цього не спростовують, тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає в силі судове рішення суду апеляційної інстанції, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко