Справа № 817/1685/18
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/2208/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Довгої О.І., Затолочного В.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Махаринця Д.Є. за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження, в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради з вимогами про визнання дій протиправними, зобов'язання відповідача встановити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та інвалідом 2 групи, захворювання якого пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Перебуває на обліку у відповідача і отримує щорічну допомогу на оздоровлення як інвалід 2 групи по захворюванню, пов'язаному з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС. Участь в ліквідації аварії на ЧАЕС брав в складі Цивільної оборони, на підтвердження чого надав відповідні копії документів, а тому вважає, що має право відповідно до ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" на встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2018 позов задоволено повністю.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в позові відмовити, вважаючи його прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п.9 ч.2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не надано достатніх доказів, які б свідчили про залучення його до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Також зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд посилається на довідку від 31.05.2018 та додаток №1 до довідки, виданої арбітражним керуючим ВАТ «Рівнешляхбуд», в якій зроблено висновок, що ОСОБА_1 працював в 1986 році на автодорогах Зелений Мис-Чорнобиль в формуванні ЦО УПТК, тресту «Рівнешляхбуд». Однак з даним висновком суду не погоджується, оскільки вказані накази підтверджують лише: функціонування дозиметричного контролю на підприємстві (наказ від 07.08.1986 року № 141); посилення заходів по забезпеченню робіт пов'язаних з ліквідацією аварії на Чорнобильській АЕС (наказ від 23.07.1986 року № 132). Тому вважає, що вказані документи не містять інформації про залучення ОСОБА_1 до складу і формувань ЦО та участі останнього у вказаних формуваннях по виконанню робіт з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи. Щодо довідки від 18.05.2018 № 559/01-16/18, виданої управлінням з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Рівненської ОДА, то у ній зазначено лише нормативно-правові акти, які регулювали створення і діяльність формувань Цивільної оборони.

На апеляційну скаргу позивачем подано відзив, у якому зазначив, що відхиляє заперечення, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, оскільки ним виконано дві умови: надано докази, які підтверджують інвалідність внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; надано докази залучення його до складу формувань Цивільної оборони. Таким чином, надані документи підтверджують факт участі в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань ЦО та, відповідно, дають право на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та отримання посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни. Просить відмовити відповідачу в задоволенні апеляційної скарги, залишивши оскаржуване рішення суду без змін.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, і такі обставини підтверджуються матеріалами справи, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (Категорія 1) та інвалідом 2 групи, захворювання якого пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

У в 30-ти кілометровій зоні відчуження позивач перебував в період з 28 липня по 02 серпня 1986 року, де приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

16 травня 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, долучивши документи, які засвідчують його участь в ліквідації аварії на ЧАЕС в складі Цивільної оборони.

Листом №0-1081/1 від 08.06.2018 відповідач відмовив у визначені правового статусу «інвалід війни» відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі відповідного посвідчення, оскільки подані документи не містять інформації про розпорядчий документ (наказ чи розпорядження) щодо залучення позивача до формувань Цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, займану посаду та виконувану роботу.

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач був відряджений до 30-ти кілометрової зони ЧАЕС, де виконував роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, ці роботи виконувалися в рамках забезпечення заходів Цивільної оборони, а також став інвалідом внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, то відмова відповідача щодо встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує його право на одержання вказаного статусу та пов'язаного з ним соціального захисту.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та доводами позивача щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту визначаються Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 3551-ХІІ цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Стаття 4 Закону № 3551-ХІІ визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України № 3551-ХІІ до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ) визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, є:

1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 6 червня 1975 року № 90 та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

У справі, що розглядається, судом першої інстанцій вірно встановлено факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з участю у ліквідації цих наслідків.

Ці обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом № 796-ХІІ.

Водночас колегія суддів зазначає, що для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ) окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (стосовно позивача цей факт встановлено) Закон № 3552-ХІІ містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

З огляду на наведене вище колегія суддів зазначає, що за відсутність доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ немає.

Документи, які позивач долучив до заяви щодо набуття статусу інваліда війни, належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв'язку з тим, що він брав участь у таких заходах.

Утім, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач не надав.

Ця обставина є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ) поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (підпункт 1 частини першої статті 9 Закону № 796-ХІІ).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 21.08.2018 у справі № 676/3457/17, від 27.02.2018 у справі № 368/1579/14, від 10.05.2018 у справі № 279/12162/15-а, від 07.06.2018 у справі № 377/797/17, від 11.10.2018 у справі №674/1239/17.

Щодо наданого позивачем до суду листа Управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації №559/01-16/18 від 18.05.2018, то ним повідомлено, що відповідно до вимог нормативно-правових актів, чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС, а саме Положення про Цивільну оборону СРСР 1976 року, Положення про невоєнізовані формування ЦО СРСР 1975 року, в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господар створювались невоєнізовані формування Цивільної оборони. До складу зазначених формувань в обов'язковому порядку зараховувались всі працівники, починаючи з 16-річного віку, за виключенням незначної категорії осіб (вагітні жінки, жінки, які мали малолітніх дітей, особи, які мали мобілізаційні приписи та деякі інші). Облік та ведення списків особового складу невоєнізованих формувань було покладено на начальників цивільної оборони підприємств, установ, організацій.

Втім, вказаним листом надано інформацію про порядок залучення осіб до виконання робіт в складі підрозділів цивільної оборони, однак факт участі позивача в таких підрозділах не підтверджено.

Згідно довідки Ліквідатора арбітражного керуючого ВАТ «Рівнешляхбуд» від 31 травня 2018 року ОСОБА_1 працював в 1986 році в 30-ти кілометровій зоні ЧАЕС на будівництву автодоріг Страхолісся-Чорнобиль, Зелений Мис-Чорнобиль у складі формування ЦО УПТК, треста "Рівнешляхбуд". В 1986 році в тресті «Рівнешляхдуб» функціонувало формування ЦО. На підставі вказаних даних довідки встановлено: 1.На основі наказів по тресту «Рівнешляхбуд» в Рівненській області функціонували такі формування ЦО: трест «Рівнешляхбуд» - штаб ЦО, ШБУ-10 (Рівне). ШБУ-26 (Дубно), ШБУ-55 (Сарни), САБ-21 (Рівне), УПТК (Рівне). 2. У формуваннях ЦО функціонували ПРУ (сховища), проводились об'єктові і командно-штабові навчання з виходом сил і засобів в місця зосередження. 3. В 1986-87 рр. в 30-ти кілометровій зоні ЧАЕС на будівництві автодоріг Зелений Мис - Чорнобиль, Чорнобильська АЕС - Славутич (Неданчичи) працювали всі формування ЦО тресту «Рівнешляхбуд» (задіяні людські ресурси, техніка, автотранспорт). 4. В зв'язку з тим, що Плани сил і засобів, періодично поновлюються через 4-5 років і пройшла в країні приватизація підприємств трест «Рівнешляхбуд» перейшов у приватну власність, не всі документи про формування ЦО збереглися.

До вказаної довідки додано накази по тресту «Рівнешляхбуд», що збереглися: №132 від 23.07.1986; №141 від 07.08.1986; №202 від 20.12.1988.

Згідно додатку № 1 до довідки, виданої Ліквідатором арбітражного керуючого ВАТ «Рівнешляхбуд» від 31 травня 2018 року на ім'я ОСОБА_1, вказано, що ОСОБА_1 працював у 1986 році на автодорогах Зелений Мис-Чорнобиль в формуванні ЦО УПТК, тресту «Рівнешляхбуд» начальником.

Як видно з наказу територіального тресту з будівництва і реконструкції автомобільних доріг та дорожніх споруд «Ровнодорстрой» за № 132 від 23.07.1986, його видано з ціллю посилення безпеки умов праці, пов'язаних з ліквідацією аварії на Чорнобильській АЕС та повного забезпечення безпеки здоров'я працюючих з виконання завдання в 30 км. зоні Чорнобильської АЕС по будівництву дороги Зелений мис-Чорнобиль.

Наказ № 141 від 07.08.1986, виданий територіальним трестом з будівництва і реконструкції автомобільних доріг та дорожніх споруд «Ровнодорстрой» про призначення інженера дозиметристом та відрядження на Чорнобильську дільницю треста.

Наказ №202 від 20.12.1988 в матеріалах справи відсутній.

З досліджуваних наказів територіального тресту з будівництва і реконструкції автомобільних доріг та дорожніх споруд «Ровнодорстрой» колегія суддів не може зробити висновок про те, що позивач залучався до виконання робіт по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, і з тих підстав довідка Ліквідатора арбітражного керуючого ВАТ «Рівнешляхбуд» від 31.05.2018, видана на ім'я ОСОБА_1 та додаток № 1 до неї не є належними та допустимими доказами.

Інших доказів (документального підтвердження) своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивачем до суду не надано.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані документи спростовують твердження відповідача про ненадання доказів позивачем про участь в ліквідації аварії саме в складі формування Цивільної оборони під час виконання робіт по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача та суду першої інстанції на Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 р. № 302, як на підставу відсутності необхідності надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством окрім довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, оскільки в даному випадку суд керується нормами Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", пунктом 9 частини 2 статті 7 якого визначено, що до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

З урахуванням вищенаведеного, доводи позивача про наявність у нього достатніх документів (доказів) наявності підстав для встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, передбачених пунктом 9 частини 2 статті Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" є помилковими.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову в задоволенні позову .

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч. 5 ст. 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В розумінні ч. 1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до платіжного доручення №421 від 25.09.2018 відповідачем при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 1057,20 грн.

Таким чином, оскільки документально підтвердженими судовими витратами відповідача є сплачений судовий збір на загальну суму 1057,20 грн, вказані витрати пов'язані з розглядом справи, колегія суддів приходить до висновку про компенсуються їх за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України.

Керуючись статтями 229, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2018 року у справі № 817/1685/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради (вул. Соборна,12, м. Рівне, 33028, ) судові витрати у розмірі 1057 (тисячу п'ятдесят сім) гривень 20 копійок понесених судових витрат у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено та підписано 26.11.2018.