Справа № 815/1355/18
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/1355/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
Час та місце ухвалення судового рішення « 16:21», м. Одеса

Повний текст судового рішення складений 04.06.2018р.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Градовського Ю.М., Яковлєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Апексімова І.С.,

позивача ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Лазарєвої Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

28.03.2018р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №48 від 12.03.2018р. щодо відмови в оформленні йому документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що він є громадянином ОСОБА_4, через необхідність легалізувати своє перебування на території України, він у передбаченому законом порядку звернувся до міграційної служби з метою отримання статусу біженця. Однак, йому було в цьому безпідставно відмовлено, оскільки міграційною службою не проводився збір та аналіз інформації про його особу, країну походження та інших обставин вказаних в заяві.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.05.2018р. визнано неправомірним та скасовано наказ №48 від 12.03.2018р. Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.02.2018р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення з урахуванням висновків в порядку передбаченому Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.12.2017 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин ОСОБА_4, автомобільним транспортом нелегально прибув до України. /а.с.69/

26.02.2018р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав неможливості повернення на батьківщину в зв'язку з війною на території ОСОБА_4. /а.с.69/

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 12.03.2018р. №48, на підставі висновку, відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /а.с. 135/

Відповідно до висновку від 12.03.2018р. по особовій справі №2018ОD0028 міграційною службою було встановлено, що історія переслідування заявника є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту. Крім того, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що позивач особисто, та члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються. Разом із тим, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, при вирішенні справи, дійшов до необґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч.6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Таким чином, відповідний орган ДМС України приймає рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання, лише у випадках, визначених положеннями вищевказаного Закону.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності позивачем зазначено те, що на території ОСОБА_4 йде війна, а також у позивача у державі його громадянства не залишилось родичів.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів особової справи №2018ОD0048, позивач не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації.

Під час співбесіди від 26.02.2018р. на питання про причини виїзду з країни громадянської належності позивач пояснив, що виїхав через війну на території ОСОБА_4, а також в пошуках кращого життя. /а.с.69/

В ході опитування 05.03.2018р. позивач повідомив, що останні роки працював продавцем у продуктовому магазині м.Кабул разом із батьком. В 2017 році батько помер та через певний час після його смерті (2,5 місяці) власник магазину запропонував йому нелегально виїхати в Україну у пошуках кращого життя, на що він погодився. Зі слів позивача, соціально-політична ситуація у регіоні його постійного проживання була спокійною, до моменту виїзду з ОСОБА_4 він не зазнавав будь-яких переслідувань або порушень власних основоположних прав та свобод.

Щодо причини неможливості повернення до країни громадської належності позивач повідомив про небажання повертатись до ОСОБА_4 через відсутність родичів та бажання легалізуватись в Україні шляхом отримання відповідних документів на право проживання в Україні.

Крім того, як вбачається з матеріалів співбесіди, позивач 16.12.2017 року нелегально прибув на територію України та лише через три місяці після нелегального перебування на території України звернувся до міграційного органу з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Єдиною причиною звернення позивача до міграційної служби стало бажання легалізації перебування на території України.

Згідно особової справи позивача, ГУ ДМС України в Одеській області було дотримано вимоги національного законодавства та досліджено, що у позивача відсутні вимоги передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, позивачем не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Ані під час проведення співбесід, а ні під час судового розгляду позивач не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Позивачем не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування стосовно нього або його близьких родичів невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту.

При цьому, ГУДМС України в Одеській області було досліджено інформацію по країні походження позивача, згідно якої теракти відбуваються не всюди, є міста, які живуть та функціонують у звичайному режимі. При поверненні на Батьківщину позивач має усі можливості скористатися внутрішнім переміщенням у разі небажання проживати в рідному м. Кабул.

Аналізом наданої позивачем інформації, враховуючи інформацію по країні походження позивача, можливо встановити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до ОСОБА_4.

За таких обставин колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та вказує на інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя тощо, бажання працевлаштування), аніж побоювання зазнати переслідувань в країні громадської належності.

Таким чином, оскільки позивач бажає легалізуватися на території України з метою кращого життя, його життю і здоров'ю на Батьківщині нічого не загрожує, тому він не підпадає під критерії біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, отже його заява є явно необґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

З огляду на викладене, суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушення норм матеріального права, а тому в порядку ст.317 КАС України воно підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2018 року скасувати.

Прийняти у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 22.11.2018 року.

Головуючий суддя Крусян А.В.
Судді Градовський Ю.М. Яковлєв О.В.