Справа № 815/1475/18
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/1475/18

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Джабурія О.В.,
судді -Вербицької Н.В.
при секретарі -Поповій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2018 року у справі за позовом громадянина СР Вєтнаму ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання дій протиправними, скасування рішення (висновку) та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2018 року громадянин СР Вєтнаму ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до ГУ ДМС України в Одеській області (надалі - відповідач, ДМС), в якому просив:

- визнати дії ДМС протиправними;

- скасувати рішення (висновок) ВГІРФО від 25.02.2012 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача;

- зобов'язати ДМС змінити йому посвідку на постійне проживання в Україні серії ОД №0265 року, видану ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області 07.06.2007 року у зв'язку із досягненням 45 річного віку.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що дії ДМС суперечать нормам законодавства, а тому рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача є протиправним та підлягає скасуванню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.05.2018 року позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, ДМС подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув до СРСР по міжурядовій угоді між СР Вєтнам та СРСР, працював на підприємствах, залишився проживати на території України та постійно проживав у власній квартирі за адресою АДРЕСА_1/1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 08.11.2012 року.

26.02.2002 року позивач звернувся до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області з клопотанням щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні. До заяви було надано: копію паспортного документа серії DG №8060950 виданого 20.09.1999 року Посольством Вєтнаму в Україні, рішення Київського районного суду м. Одеси від 24.06.2003 року за №2-3853 щодо встановлення факту прибуття до України на роботу за Угодою між Урядом СРСР та Вєтнамом, довідку №22 видану 25.03.2003 року Управлінням у справах національностей та міграції Одеської обласної державної адміністрації за №13-308, довідку про відсутність судимості на території Вєтнаму.

За результатами розгляду поданої позивачем заяви з матеріалами та отримання повідомлень про відсутність заперечень з боку компетентних органів, на підставі п.4 розділу V Закону України «Про імміграцію» позивач 22.07.2002 року був документований безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні серії ОД №2004/02.

07.05.2007 року, після відповідної перевірки, позивач був документований безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні серії ОД №0265.

Окрім того, після відповідної перевірки була документована посвідкою на постійне проживання в Україні і донька позивача.

14.03.2018 року позивач звернувся до ДМС із заявою про здійснення обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні ОД №0265 від 07.05.2007 року у зв'язку з досягненням ним 45-річного віку.

Проте, посадовою особою ДМС позивачу було повідомлено, що дозволи на імміграцію та посвідки громадян СР Вєтнаму видані раніше ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області були скасовані, а тому здійснити позивачу обмін посвідки не є можливим.

28.03.2018 року позивач звернувся до ДМС із відповідною заявою про надання інформації та рішення, яким позивачу скасовано дозвіл на імміграцію та посвідка на постійне проживання в Україні.

02.04.2018 року представник позивача отримав відповідь ДМС від 30.03.2018 року №5/3, якою позивача повідомлено про те, що 25.02.2012 року за матеріалами службової перевірки посвідку позивача від 07.05.2007 року серії ОД №0265 скасовано. До зазначеного листа було додано висновок за матеріалами службової перевірки щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні позивача, затверджений 25.05.2012 року в.о. начальника ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області Г.Г. Дранченко (надалі - висновок від 25.05.2018 року).

Як вбачається з вищевказаного висновку, 08.05.2012 року до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області за №14/3/2-10211 надійшов запит з 3 управління Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБУ щодо надання завірених копій документів, які стали підставами для оформлення посвідок на ПМП громадянам Вєтнаму згідно списку. Отже, була додатково перевірена справа №255403 щодо законності документування посвідкою на постійне проживання в Україні позивача.

В ході проведення вказаної перевірки, зокрема, було встановлено, що: «Згідно матеріалів справи №255403 на позивача, заява про видачу посвідки на постійне проживання в Україні ним була подана лише 26.02.2002 року. Слід відмітити відсутність довідки з місця роботи на підприємстві чи організації СРСР, а рішення суду та довідка з ООДА видані лише через рік після документування заявником посвідкою на постійне проживання в Україні.

Але відповідно до п.4 розділу V Закону України «Про імміграцію» (Прикінцеві положення), щоб осіб вважали такими, що мають дозвіл імміграцію, їм необхідно було підтвердити прибуття в Україну до 06.03.1998 року та те, що вони залишились проживати в Україні та звернутись до 09.02.2002 року з заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні. Тобто, згідно розділу V Закону України «Про імміграцію» (Прикінцеві положення) посвідка на постійне проживання в Україні видається таким особам за їхніми заявами та заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію та них поширюється чинність статей 12-15 Закону України «Про імміграцію»».

Таким чином, за результатами вищезазначеної перевірки 25.05.2012 року було складено висновок, яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну позивачу на підставі вимог розділу ІV ст.12 Закону України «Про імміграцію», а посвідку на постійне проживання в Україні серії ОД №0265 від 05.07.2007 року на ім'я позивача визнано безпідставно виданою та вилучено для знищення в установленому законом порядку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення ДМС було прийнято в супереч Конституції та Законодавства України, оскільки ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області не одноразово вже проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача та жодної підстави для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію виявлено не було. Також відповідачем було порушено порядок та положення законодавства під час скасування дозволу на імміграцію.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положеннями ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України «Про імміграцію».

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регламентує Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію» (в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в'їзд в Україну для постійного проживання.

Згідно з абз.6 ст.1 Закону України «Про імміграцію» посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем для отримання посвідки на постійне проживання в Україні було подано до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області, окрім іншого, рішення Київського районного суду м. Одеси від 24.06.2003 року за №2-3853 щодо встановлення факту прибуття до України на роботу за Угодою між Урядом СРСР та Вєтнамом, яке набрало законної сили.

Разом з цим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про безпідставність посилання ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області у висновку від 25.05.2018 року на ту обставину, що рішення Київського районного суду м. Одеси датоване червнем 2003 року, коли заяву щодо залишення на постійне проживання в Україні було подане позивачем 26.02.2002 року, оскільки 07.05.2007 року, після відповідної перевірки, позивач був документований безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні серії ОД №0265, тобто, після прийняття Київським районним судом м. Одеси вищезазначеного рішення.

Згідно ст.12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про імміграцію» орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка мала до його надання статус біженця в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Відповідно до п.п.21-24 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого Постановою КМ України від 26.12.2002 року №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органам, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію».

В матеріалах справи відсутні будь які докази виконання відповідачем наведених положень законодавства та порядку. Також таких доказів не було надано відповідачем і під час розгляду справи.

Крім того, відповідно до абз.3 п.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом СР Вєтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.041981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Разом з цим з матеріалів справи вбачається, що позивач проживає на території України з 1988 року; позивач займається підприємницькою діяльністю в Україні згідно отриманого у встановленому законом порядку свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця.

При наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні 22.07.2002 року, а також при наданні безстрокової посвідки 07.05.2007 року позивачу, ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області діяло на підставі п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію», тобто, проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача. Під час проведення перевірки у 2002 році підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію не виявило та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні позивача.

Отже, при видачі посвідки на постійне проживання в Україні орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Судом не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

За таких підстав, колегія суддів робить висновок, що відповідач в особі ВГІРФО приймаючи висновок від 25.05.2012 року, діяв всупереч законам України та встановленого порядку, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 23 листопада 2018 року.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.