Справа № 344/16856/17
Суддя: Шамотайло О. В.
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/344/488/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайла О.В.,

секретаря Устинської Н.С.,

з участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідача Кіліби Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Івано-Франківського державного коледжу технологій та бізнесу про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_5 19 грудня 2017року звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківського державного коледжу технології та бізнесу, в якому просить: визнати протиправними дії відповідача, зобов'язати відповідача виплатити їй одноразову грошову допомогу у розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку, тобто 8 730,00грн; встановити для відповідача строк, протягом якого надати звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування своїх вимог, позивач покликається на те, що вона є дитиною-сиротою, що підтверджується свідоцтвами про смерть матері та батька. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 25.05.2007р. №265 її передано під опіку ОСОБА_1 У період 2012-2015р.р. навчалася в Івано-Франківському державному коледжі технології та бізнесу. Далі вступила на навчання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу, який закінчила у 2017році. Однак, після випуску з Івано-Франківського державного коледжу технології та бізнесу, позивач, яка належала до категорії осіб із числа дітей-сиріт жодних грошових виплат чи компенсацій, передбачених чинним законодавством, зокрема Законом України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» не отримувала.

Відповідачем було відмовлено позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, про що повідомлено позивача листом від 03.10.2017року. №01-2/375.

Позивач вважає, що відповідач зобов'язаний провести розрахунок та виплату грошових коштів, тому звернувся до суду з цим позовом.

Справа перебувала у провадженні в судді ОСОБА_8

Рішенням Вищої ради правосуддя від 13.09.2018 року та наказом від 21.09.2018 року суддю ОСОБА_8 звільнено із займаної посади у зв'язку з поданням заяви про відставку.

На виконання вимог п.2.3.50 Положення про АСДС проведено повторний автоматизований розподіл незавершених розглядом судових справ, які перебувають у провадженні судді ОСОБА_8

Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи визначено головуючого суддю - Шамотайло О.В.

11 жовтня 2018 року справу передано судді Шамотайлу О.В.

19 жовтня 2018 року суддею прийнято до провадження вказану справу та призначено судове засідання на 14 листопада 2018 року на 11.00 год.

14 листопада 2018 року суддею розпочато розгляд справи по суті, однак оголошено перерву до 15.00год 27 листопада 2018 року.

Позивач в судовому засіданні присутнім не був, скориставшись правом представництва.

Представник позивача при розгляді справи підтримала вимоги позову, просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з підстав, викладених у наданому до суду 26.06.2018року письмовому відзиві (запереченні) на позов, у зв'язку із чим просила відмовити у їх задоволенні.

Зокрема, відповідно до викладених у відзиві тверджень відповідача, Постанова Кабінету Міністрів України «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування» поділяє випускників на тих, хто після випуску вступають на навчання до професійно-технічних училищ та вищих навчальних закладів та на тих, хто після випуску працевлаштовуються. Для таких категорій випускників, на переконання відповідача встановлені даною постановою різні види пільг та виплат. Оскільки позивач після випуску з Івано-Франківського державного коледжу технології та бізнесу продовжила навчання у Івано-Франківському національному інституті нафти і газу та отримала там одноразову грошову допомогу, на підтвердження чого надав суду лист Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу від 15.05.2018року №226 про виплату у 2017році грошової допомоги ОСОБА_4, у зв'язку з її працевлаштуванням у розмірі 10 104грн. та кошти на придбання одягу, в розмірі 680,00грн., а отже підстав для виплати ще однієї додаткової грошової допомоги позивачу та задоволення позову немає. Відповідача переконаний, що одноразова грошова допомога має разовий характер та виплачується дитині-сироті або під час закінчення навчання у навчальному закладі, або після продовження її навчання в іншому вищому навчальному закладі, або після закінчення його за умови працевлаштування.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до наступних висновків

Згідно п.4 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Положеннями ст.9 КАС України передбачено, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Згідно ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, з наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4), має статус дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування. Батько позивача - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22.08.2006року. Відповідно до рішення Бородянського районного суду від 28.09.2004р. матір позивача ОСОБА_7 позбавлено батьківських прав. Крім того, згідно свідоцтва про смерть від 06.03.2008р. ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

На підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 25.05.2007р. №265 позивача передано під опіку ОСОБА_1

У червні 2015року позивач закінчила навчання в Івано-Франківському державному коледжі технологій та бізнесу, де навчалася з 2012 по 2015рік та 30.06.2015року отримала диплом молодшого спеціаліста.

Як встановлено судом та не оскаржується сторонами, позивач з вересня 2015року по 30 червня 2017 року навчалася в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу та по завершенню навчання отримала диплом бакалавра від 30.06.2017року.

Відповідно до наданої суду копії листа Івано-Франківського державного коледжу технологій та бізнесу від 03.10.2017р. 301-2/375, який адресований позивачу, відповідач вказав, що ОСОБА_4 як випускниця коледжу 2015року відповідно до п.п.1 п.13 Постанови Кабінету Міністрів України «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування» мала право на одержання грошової суми в розмірі 246,5грн., яка включає в себе грошову допомогу в розмірі 204грн. та витрати на придбання одягу та взуття в розмірі 42,5грн., однак дирекція змушена була відмовити у виплаті даних соціальних виплат. Така відмова мотивована тим, що позивачем не було подано до бухгалтерії коледжу заяву про виплату такої грошової допомоги та довідку про продовження навчання до кінця фінансового 2015року. Оскільки, станом на дату звернення закінчився фінансовий 2015рік, позивач втратила право на її одержання.

Статус дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування - визначене відповідно до законодавства становище дитини, яке надає їй право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг та яке підтверджується комплектом документів, що засвідчують обставини, через які дитина не має батьківського піклування; особи із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - особи віком від 18 до 23 років, у яких у віці до 18 років померли або загинули батьки, та особи, які були віднесені до дітей, позбавлених батьківського піклування (ст.1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування»).

Право на повне державне забезпечення в навчальних закладах мають діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, віком до вісімнадцяти років та особи з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, при продовженні навчання до 23 років або до закінчення відповідних навчальних закладів (ч.3 ст.8 Закону).

Державні соціальні гарантії - це встановлені законами розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя окремих верств населення, не нижчий від прожиткового мінімуму.

Відповідно до ст.16 Закону України від 05 жовтня 2000 року № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» держава гарантує забезпечення основних потреб громадян на рівні встановлених законом державних соціальних стандартів і нормативів.

Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання. Розрахунки й обґрунтування до показників видатків на соціальні потреби у проектах державного бюджету України та місцевих бюджетів здійснюються на підставі державних соціальних стандартів, визначених відповідно до закону.

Крім того, ч.1 ст. Закону №2342 «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» встановлено, що держава здійснює повне забезпечення дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа. Витрати на фінансування заходів щодо соціального забезпечення дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб із їх числа передбачаються в Державному бюджеті України окремим рядком (частина 2 статті 9 цього Закону).

Абзацом 16 ст.1 Закону № 2342-IV передбачено, що випускники закладів для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування - особи, які перебували на повному державному забезпеченні у закладі для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, і закінчили своє перебування у зазначеному закладі у зв'язку із закінченням навчання.

Частиною 7 ст.8 Закону № 2342-IV визначено, що випускники навчальних закладів із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, забезпечуються за рахунок навчального закладу або відповідної установи у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, одягом і взуттям, а також одноразовою грошовою допомогою в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку. Нормативи забезпечення одягом і взуттям затверджуються Кабінетом Міністрів України. За бажанням випускників навчальних закладів їм може бути видана грошова компенсація в розмірі, необхідному для придбання одягу і взуття.

Таким чином, норма ч.7 ст.8 Закону № 2342-IV встановлює обов'язок з виплати грошової допомоги усім випускникам навчальних закладів, не розмежовуючи їх на окремі категорії - тих, хто продовжив навчання в іншому навчальному закладі, та тих, хто працевлаштувався та інші.

Отже, сам факт випуску з навчального закладу є підставою для виплати одноразової грошової допомоги в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів, встановленої законом, чого відповідачем зроблено не було.

Відповідно до п.п.1 п.13 Постанови №226 дітям-сиротам і дітям, позбавленим батьківського піклування, особам з їх числа, а також учням та студентам, які в період навчання у віці від 18 до 23 років залишилися без батьків і перебували на повному державному утриманні в загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах, при вступі на навчання до професійно-технічних та вищих навчальних закладів видається безоплатно за рахунок коштів тих закладів, які вони закінчили, комплект нового одягу і взуття на суму не менш як 12 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а також грошова допомога в розмірі не менш як 2,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Учні та студенти зазначеної категорії зараховуються на повне державне утримання в навчальних закладах, до яких вони вступили, і в період навчання до 23 років або до закінчення відповідних навчальних закладів забезпечуються безоплатно продуктами харчування, одягом.

Проте, відповідно до ч.2 Прикінцевих положень Закону №2342-IV закони України та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Розмір одноразової грошової допомоги, який підлягає виплаті при випуску з навчального закладу, на забезпеченні якого перебували, зокрема, діти, позбавлені батьківського піклування, та визначений Законом, не узгоджується з розміром такої одноразової грошової допомоги за Постановою № 226.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над іншими підзаконними нормативними актами, та оскільки норми Постанови №226 прийняті до набрання чинності Законом №2342 та не приведені у його відповідність, при вирішенні спірного питання підлягають застосуванню норми Закону №2342-IV, згідно якого одноразова грошова допомога підлягає виплаті позивачу у розмірі 6 прожиткових мінімумів.

Стосовно тверджень відповідача про безпідставність задоволення позовних вимог, а саме зобов'язання виплатити одноразову грошову допомогу позивачу, враховуючи факт проведення виплати одноразової грошової допомоги Івано-Франківським національним технічним університетом нафти і газу у липні 2017року в розмірі 10 104,00грн., суд повідомляє наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.28 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) коледж визначено одним із типів вищих навчальних закладів, що діють в Україні, зокрема коледж - галузевий вищий навчальний заклад або структурний підрозділ університету, академії чи інституту, що провадить освітню діяльність, пов'язану із здобуттям ступенів молодшого бакалавра та/або бакалавра, проводить прикладні наукові дослідження. Коледж також має право здійснювати підготовку фахівців освітньо-кваліфікаційного рівня молодшого спеціаліста.

Відповідно до п.3 ч.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про вищу освіту» освітня діяльність за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста, що провадиться вищими навчальними закладами і започаткована до набрання чинності цим Законом, продовжується у межах строку навчання за певною освітньо-професійною програмою з видачею державного документа про вищу освіту встановленого зразка - диплома молодшого спеціаліста (в редакції Закону чинного на момент виникнення правовідносин).

Отже, особа, яка здобула ступінь молодшого спеціаліста та отримала відповідний документ про вищу освіту, вважається особою, яка закінчила вищий навчальний заклад.

Крім того, відповідно до п.18 ч.1 ст.62 Закону України «Про вищу освіту» особи, які навчаються у вищих навчальних закладах, мають право на отримання соціальної допомоги у випадках, встановлених законодавством.

Положеннями ст.25 Закон України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави. Відсутність одного або обох з батьків та батьківського піклування підтверджується відповідними документами, які є підставою для надання цим дітям матеріального забезпечення і пільг, передбачених законодавством України.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про вищу освіту» для реалізації права на вищу освіту особами, які потребують соціальної підтримки відповідно до законодавства, здійснюється повне або часткове фінансове забезпечення їх утримання у період здобуття ними вищої освіти за кожним освітнім рівнем.

Отже, законодавством передбачено надання повного або часткового фінансового забезпечення утримання осіб, які потребують соціальної підтримки відповідно до законодавства, у період здобуття ними вищої освіти за кожним освітнім рівнем.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За приписами п.3 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС України).

Таким чином, Івано-Франківський державний коледж технології та бізнесу здійснює делеговані йому чинним законодавством владні управлінські функції щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги і має статус суб'єкта владних повноважень, оскільки виплата такої допомоги є соціальною виплатою, гарантованою державною.

Частиною 1 ст.73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відмовляючи у виплаті одноразової грошової допомоги позивачу, яка станом на день виникнення спірних правовідносин мала статус дитини-сироти, відповідач чітко вказав на підстави такої відмови: не звернення позивача до бухгалтерії коледжу із заявою та не подання довідки про продовження навчання до кінця фінансового 2015року. Таким чином, факт виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_4 іншим вищим навчальним закладом на підставі Постанови КМУ «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування», який доводиться листом Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу від 15.05.2018р. не був підставою для відмови у виплаті соціальної допомоги, яка оскаржується позивачем та є предметом розгляду у даній справі.

Всупереч наведеним вимогам відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його відзив/заперечення і не надав доказів правомірності своєї відмови.

Відповідно до ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага має приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Враховуючи положення, передбачені ч.7 ст.8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», суд вважає протиправними дії Івано-Франківського державного коледжу технологій та бізнесу щодо невиплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_4 у розмірі 6 прожиткових мінімумів відповідно до положень Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» №2342-IV.

При цьому, як встановлено судом позивач ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1. 30.06.2015року позивач отримала диплом молодшого спеціаліста за результатами навчання в Івано-Франківському державному коледжі технологій та бізнесу. Станом на момент випуску з коледжу, а саме 30.06.2015року їй виповнилося 19років.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01січня 2015 року по 31 серпня 2015року становив 1218,0грн. Отже, виходячи з вищенаведеної норми, позивачу, при випуску з навчального закладу мала бути нарахована та виплачена одноразова грошова допомога у розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку, тобто 7 308,00грн. (6 х 1 218,0грн.)

Стосовно заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.7 ст.8 Закону № 2342-IV випускники навчальних закладів із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, забезпечуються за рахунок навчального закладу або відповідної установи у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, одягом і взуттям, а також одноразовою грошовою допомогою в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку. Позивач, на день випуску з Івано-Франківського державного коледжу технологій та бізнесу мала статус дитини-сироти, а отже мала право на отримання також одноразовою грошовою допомогою в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку. Однак, як встановлено в ході судового розгляду та не заперечується сторонами у справі такої допомоги не отримала. Відмову у виплаті соціальної допомоги відповідач надав у листі від 03.10.2017р. №301-2/375. Крім того, як встановлено судом відповідачем здійснено соціальні виплати позивачу за період навчання, про що свідчать матеріали справи. Відповідні факти спростовують аргументи стосовно пропуск позивачем строків звернення до суду за захистом своїх прав на соціальний захист.

Щодо вимоги позивача про встановлення відповідачу строку для подання звіту про виконання судового рішення, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачений статтею 382 КАС України.

Відповідно до частини першої загаданої процесуальної норми суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб'єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб'єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 382 КАС України).

Правові норми, закріплені у частині першій статті 382 КАС України, кореспондуються з положеннями, зокрема, підпункту «ґ» пункту 4 частини першої статті 356 КАС України, згідно з якими у резолютивній частині постанови зазначається встановленого судом строку для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Проаналізувавши наведені положення КАС України, суд вважає, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі Суд може, тобто, наділений правом, під час прийняття постанови у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов'язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об'єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

З огляду на не наведення позивачем аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і ненадання останнім доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача, оскільки судове рішення є обов'язковим до виконання, у тому числі, в примусовому порядку, а за невиконання рішення суду передбачена відповідальність.

Керуючись ст.ст.2, 6, 73, 75, 77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати нечинною відмову Івано-Франківського державного коледжу технологій та бізнесу у виплаті ОСОБА_4 одноразової допомоги у розмірі шести прожиткових мінімумів.

Зобов'язати Івано-Франківський державний коледж технологій та бізнесу (вул. Коновальця, 140, м.Івано-Франківськ, 76014), нарахувати та виплатити ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1), ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, одноразову допомогу в розмірі шести прожиткових мінімумів, що становить 7 308,0грн. (сім тисяч триста вісім гривень 00коп.)

В решті вимог позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області.

Суддя О.В.Шамотайло

Повний текст судового рішення виготовлено 29 листопада 2018 року