Справа № 161/6126/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1895/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Макарика В.Я.,

секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області (головуючий суддя - Кихтюк Р.М.) про залишення позовної заяви без розгляду, постановлену у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку о 11 год 46 хв 11 вересня 2018 року у справі №161/6126/18 за позовом ОСОБА_3 до інспектора поліції Соханського Дмитра Михайловича про визнання дій неправомірними та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

В С Т А Н О В И В:

20.04.2018 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до інспектора роти №169 ПП у м.Луцьку ДПП лейтенанта поліції Соханського Дмитра Михайловича та інспектора роти №3 батальйону УПП у м.Луцьку ДПП лейтенанта поліції Бортника Олександра Валерійовича, просив поновити строк на оскарження постанов про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, визнати протиправними дії відповідачів щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності та скасувати постанови серії АР №411153 від 06.06.2017 та серії АР №652785 від 24.06.2017 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.123 КУпАП.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.07.2018 справу №161/6126/18 роз'єднано в окремі провадження.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_3 до інспектора роти №169 ПП у м.Луцьку ДПП лейтенанта поліції Соханського Дмитра Михайловича залишено без розгляду.

Задовольняючи клопотання представника відповідача та залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що про наявність оскаржуваної постанови позивачу стало відомо у жовтні 2017 року за місцем роботи. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що наведені позивачем та його представником підстави для поновлення строку звернення до суду не свідчать про їх поважність пропуску, а постанова оскаржена через значний проміжок часу.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2018 року та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не врахував пояснення позивача, що він відправив заяву з копіями документів до суду звичайним листом та очікував повістки, протягом останнього часу намагався знайти лист в суді та на пошті, однак успіху у цьому так і не досяг. Скаржник вказує, що став заручником ситуації, так як інших доказів відправлення позовної заяви до суду немає та отримати не може, жодних транспортних засобів за ним не зареєстровано, посвідчення водія, яке вказано в оскаржуваній постанові, втрачено, дійсне посвідчення датоване 21.08.2015. За таких обставин вважає, що суд першої інстанції формально підійшов до вирішення питання, чим завадив позивачу у доступі до суду.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ст.230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

Як встановлено з матеріалів справи судом першої інстанції, 06.06.2017 інспектором роти №169 ПП у м.Луцьку ДПП лейтенантом поліції Соханським Дмитром Михайловичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР №411153, відповідно до якої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, керуючи транспортним засобом Opel Vectra НОМЕР_1, 06.06.2017 о 02 год 30 хв. в м.Луцьку, вул.Винниченка, 13, був не пристебнутий ременем безпеки, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.5 ст.121 КУпАП, у зв'язку з чим постановлено застосувати адміністративне стягнення у вигляді штрафу - 51 грн. (п'ятдесят одна гривня) (а.с.15).

Вважаючи дії інспектора щодо складення та розгляду справи про адміністративне правопорушення протиправними, ОСОБА_3 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 3 КАС України, в поточній редакції, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Статтею 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність того, що особа могла дізнатися про порушення своїх прав, зокрема, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Відповідно до ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч.4).

Аналогічні положення закріплювались статтями 99, 100 КАС України, є в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови.

Відповідно до ст.289 Кодексу України про адміністративні правопорушення скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, а також відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.

Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідним вказати, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

Як вбачається з змісту позовної заяви, апеляційної скарги, на початку жовтня 2017 року бухгалтером за місцем роботи позивача ОСОБА_3 повідомлено, що відповідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 18.09.2017 ВП №54562180 з заробітної плати здійснюватимуться відрахування.

Вказане стало підставою, як зазначає позивач, для звернення ОСОБА_3 у Другий відділ ДВС міста Луцька ГТУЮ у Волинській області, де ознайомився з постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР №411153 від 06.06.2017.

Позивач зазначає, що зібравши необхідні документи, а саме довідки територіального сервісного центру 0741 РЦС МВС у Волинській області про те, що за ОСОБА_3 не зареєстровано жодного транспортного засобу, а водійське посвідчення серії РРВ номер 500177 від 23.12.2006 рахується як втрачене та сплативши судовий збір 09.10.2017, відправив первинну заяву з копіями документів до суду звичайним листом та очікував повістки. Однак, коли через місяць - півтора телефоном почав цікавитись чи призначена справа до розгляду, то в канцелярії повідомили, що суд переїжджає у нове приміщення, тому можливі непорозуміння з кореспонденцією і потрібно чекати офіційного повідомлення.

Позивач вказує, що намагався знайти свій лист в суді та на пошті, однак успіху не досягнув, оскільки відстежити можливо лише рекомендовані листи. На початку квітня ОСОБА_3 повторно звернувся за юридичною допомогою у оформленні заяви і йому порадили подавати таку власноручно в канцелярію суду та отримати відповідну відмітку про одержання.

Інформація щодо переїзду Луцького міськрайонного суду Волинської області в нове приміщення по вулиці Конякіна, 3, у грудні 2017 року підтверджена даними офіційного сайду «Судова влада», https://lc.vl.court.gov.ua/sud0308/pres-centr/news/408338/.

Суд першої інстанції, на переконання суду апеляційної інстанції, не надав належну оцінку зазначеним обставинам і прийшов до передчасного висновку щодо залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що суд не повинен тлумачити положення статті 122 КАС України у такий спосіб, щоб створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя в адміністративній справі. Адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Водночас, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Так, Європейський суд з прав людини у п.27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» (Заява № 377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (Рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить висновку, що оцінюючи обставини, за яких позивачу стало відомо про оскаржувану постанову, аргументи позивача щодо направлення первинної позовної заяви у жовтні 2017 року, суд першої інстанції не надав таким належну оцінку, не врахував всіх наведених у поясненнях позивача доводів поважності пропуску строку звернення із позовом до суду, які вказують на відсутність ознак зловживання позивачем правом звернення до суду, а тому прийшов до передчасного висновку щодо залишення позовної заяви без розгляду, що є наслідком задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 230, 241, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області про залишення позовної заяви без розгляду від 11 вересня 2018 року у справі №161/6126/18 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
В. Я. Макарик
Повне судове рішення складено 27.11.2018