Справа № 826/16233/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного Артема Володимировича про визнання незаконним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного Артема Володимировича (далі - Відповідач, Приватний виконавець) про визнання незаконною та скасування постанови Приватного виконавця від 21.09.2018 року про розшук майна боржника.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством на виконавця покладено обов'язок щодо вжиття передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішення, у тому числі щодо розшуку майна боржника, метою якого є забезпечення виконання вимог виконавчого документа. Відхиляючи твердження Позивача про невідповідність виконавчого документа вимогам чинного законодавства, суд зазначив, що Приватний виконавець перевіряє його виключно на відповідність положеннями Закону України «Про виконавче провадження», а порушення, на думку ОСОБА_1, допущені приватним нотаріусом при вчинення виконавчого напису, не охоплюються предметом доказування у даній справі, як і твердження Позивача про те, що транспортний засіб перебуває у заставі ПАТ «Дельта Банк», а не ПАТ КБ «Приватбанк».

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його повністю та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому наголошує на порушені судом першої інстанції ряду положень норм процесуального права, а саме приписів ст. 246 КАС України. Крім того, зазначає, що суд не врахував, що основним доводом позову є те, що оскаржуваною постановою Відповідач, діючи в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк», звернув стягнення на майно, що є предметом застави ПАТ «Дельта Банк». Також підкреслює на безпідставне залишення поза увагою суду вчинення виконавчого напису з порушенням закону. Вказує, що постанова прийнята без урахування того, що договір з ПАТ КБ «Приватбанк» не укладався, а ПАТ «Дельта Банк» має переважне право на стягнення предмету застави.

Після усунення визначених в ухвалі суду від 07.11.2018 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.11.2018 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні Апелянт наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги з підстав, викладених в останній.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення Позивача, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. 23.11.2017 року вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» невиплачених в строк відповідно до умов Кредитного договору від 16.07.2011 року та Розрахунку заборгованості за договором станом на 09.08.2017 року грошових коштів в сумі 111 117,50 грн. (а.с. 14). Витрати на вчинення виконавчого напису склали 1 800,00 грн.

19.03.2018 року Приватним виконавцем прийнято заяву ПАТ КБ «Приватбанк» (вх. № 441) про відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом № 12407 (а.с. 13-14).

За результатами розгляду вказаної заяви Відповідачем 20.03.2018 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56012195 з виконання виконавчого напису № 12407, виданого 23.11.2017 року приватним нотаріусом Завалієвим А.А., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 112 917,50 грн. (а.с. 22).

Крім того, матеріали справи свідчать, що 21.09.2018 року Приватним виконавцем прийнято постанову, якою оголошено у розшук майно боржника - транспортний засіб Chevrolet Epica 2010 р.в., днз. НОМЕР_1, № куз. НОМЕР_2 та інші транспортні засоби, що належать боржнику (а.с. 12).

25.09.2018 року Позивачем на адресу Відповідача направлено клопотання про скасування постанови про розшук майна боржника (а.с. 49-56), яка станом на 16.10.2018 року не скасована (а.с. 57-59).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 3, 5, 10, 18, 36, 51 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на наявність у Приватного виконавця повноважень на прийняття оскаржуваної постанови у межах вчинення дій з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.

Аналіз змісту статті 5 Закону дає підстави для висновку, що приватний виконавець вправі здійснювати примусове за виконавчим написом нотаріуса.

За правилами ст. 10 Закону заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Приписи ст. 18 Закону закріплюють, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У частині 5 статті 26 Закону закріплено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За правилами ч. ч. 1-3 ст. 36 Закону у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.

Розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

У разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов'язковою для виконання поліцією.

Тимчасове затримання та зберігання поліцією на спеціальних майданчиках чи стоянці виявленого за результатами розшуку транспортного засобу боржника здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Розшук транспортного засобу боржника припиняється в разі його виявлення, про що виконавцем не пізніше наступного робочого дня виноситься постанова про зняття майна з розшуку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що з метою забезпечення примусового виконання рішення виконавець вправі виносити постанову про розшук транспортного засобу після отримання інформації про відповідне майно боржника.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано критично оцінив посилання Позивача на те, транспортний засіб, щодо якого винесено постанову про розшук майна боржника, перебуває у заставі ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року, укладеного між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В. та зареєстрованим у реєстрі 1509, а тому ПАТ КБ «Приватбанк» не вправі звертати стягнення на вказане майно. Дані обставини, на переконання судової колегії, по-перше, не входять до предмету доказування у межах вирішення питання про правомірність/протиправність постанови про арешт майна боржника, по-друге, порядок звернення стягнення на заставлене майно регламентовано ст. 51 Закону, що перебуває поза площиною даного спору.

Щодо твердження Апелянта про невідповідність виконавчого напису нотаріуса вимогам чинного законодавства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред'явлення рішення до виконання.

Разом з тим, на переконання суду апеляційної інстанції, невідповідність, на думку Апелянта, виконавчого напису нотаріуса вимогам чинного законодавства, може бути підставою оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження, як це передбачено ч. 1 ст. 19 Закону, або виконавчого напису нотаріуса. При цьому, як вірно відзначив суд першої інстанції, станом на момент розгляду і вирішення даної справи судове рішення у справі №757/48103/18-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», треті особи - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А., Приватний виконавець, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, законної сили не набрало.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що чинність на момент виникнення спірних правовідносин виконавчого напису нотаріуса та вчинення Приватним виконавцем у межах його примусового виконання дій, спрямованих на розшук майна боржника, відповідає вимогам Закону, що унеможливлює визнання протиправним та скасування оскаржуваної ОСОБА_1 постанови.

Посилання Апелянта на порушення Окружним адміністративним судом міста Києва ряду положень ст. 246 КАС України колегія суддів вважає помилковим з огляду на таке.

Щодо твердження ОСОБА_1 про відсутність в оскаржуваному рішенні суду прізвища та ініціалів секретаря судового засідання - оскільки судове рішення прийнято у порядку письмового провадження, то секретар судового засідання участі у такому засіданні не приймав.

З приводу доводів Апелянта про неточність стислого викладу правової позиції, то відповідні обставини спростовуються змістом судового рішення та підставами позову.

Відсутність згадки в описовій частині рішення суду щодо заперечень Відповідача свідчить, що останнім жодних документів не подавалося.

Окружним адміністративним судом міста Києва було постановлено ухвалу від 17.10.2018 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, а відтак згадане клопотання було розглянуто.

Щодо мотивувальної частини - оцінка висновків суду першої інстанції була надана у ході апеляційного перегляду судового рішення.

З приводу зазначених Апелянтом недоліків резолютивної частини, то у ній міститься з посиланням на норми права, якими регламентується порядок і строки набрання законної сили судовим рішенням та його оскарження, питання щодо розподілу судових витрат при відмові у задоволенні позову не вирішується. Крім того, у рішенні зазначені передбачені п. 4 ч. 5 ст. 246 КАС України відомості про учасника справи, щодо якого міститься інформація у резолютивній частині рішення суду.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено «28» листопада 2018 року.