Справа № 826/5874/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 листопада 2018 року № 826/5874/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції у місті Києві

про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУНП у місті Києві), в якому просив:

- визнати дії Головного управління Національної поліції у місті Києві щодо відмови у внесенні змін про причини звільнення ОСОБА_1 в наказ від 30.11.2016 №943 о/с протиправними;

- змінити в наказі від 30.11.2016 №943 о/с формулювання причини звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, а саме змінити підставу з «згідно з п. 5 (через службову невідповідність) ч. 1 ст. 77» на «згідно п.п.2 (через хворобу) п. 1 ст. 77».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 1997 року працював в органах внутрішніх справ України. Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 06.11.2015 №1012 о/с був звільнений з органів внутрішніх справ. В подальшому на підставі наказу виданого Головним управлінням Національної поліції у місті Києві був прийнятий на службу до лав національної поліції з присвоєнням спеціального звання «капітана поліції».

07.11.2016 позивач подав до ГУНП у місті Києві рапорт з проханням звільнити його із займаної посади (за станом здоров'я). Вказаний рапорт позивача не був взятий до уваги відповідачем, та наказом ГУНП у місті Києві від 30.11.2016 №943 о/с позивач був звільнений на підставі пункту 5 частини першої статті 77 (через службову не відповідність). З огляду на викладене, на думку позивача в наказі ГУНП в місті Києві від 30.11.2016 №943 о/с підстава звільнення ОСОБА_1 за пунктом 5 частиною першою статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність) зазначена відповідачем невірно.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.06.2018 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено справу до судового розгляду по суті на 24.07.2018.

18.07.2018 до суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, в обґрунтування вказаного клопотання відповідач зазначив, що з огляду на те, що предметом спору в даній адміністративній справі є звільнення позивача зі служби в органах Національної поліції, до вказаних правовідносин застосовується місячний строк звернення до суду. Оскільки, позивача звільнено наказом від 30.11.2016 №943 о/с перебіг місячного строку закінчився ще 30.12.2016.

В зв'язку з технічною несправністю системи документообігу фіксування судового засідання призначеного на 24.07.2018 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розгляд справи відкладено на 07.08.2018.

В судове засідання 07.08.2018 прибув представник позивача та представник відповідача. Представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд ухвалив відкласти розгляд справи за клопотанням представника позивача до 14.08.2018 для ознайомлення з клопотанням про залишення позову без розгляду, зобов'язавши представника позивача надати письмові пояснення щодо заявленого клопотання.

В судове засідання 14.08.2018 представник позивача не прибув, надавши суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із зайнятістю в кримінальному процесі.

Представник відповідача проти заявленого клопотання не заперечувала. Суд оголосив про відкладення розгляду справи до 05.09.2018.

05.09.2018 до суду повторно надійшло клопотання від представника позивача про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю в кримінальному процесі.

05.09.2018 від представника відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Зважаючи на неявку сторін в судове засідання 05.09.2018, суд ухвалив перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження.

19.09.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позовних вимог заперечив, просив відмовити в їх задоволенні. Додатково пояснив, що позивача на підставі пункту 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закон України «Про Національну поліцію» було прийнято на службу до поліції шляхом видання наказу ГУНП у місті Києві та присвоєно спеціальне звання «капітан поліції» в порядку переатестування.

З огляду на те, що позивача прийнято на службу в поліцію без проведення конкурсу або атестування, що було обумовлено відсутністю порядку його проведення та призначено на посаду поліцейського в тимчасових штатах без надання оцінки його професійним якостям та визначення відповідності посаді, було прийнято рішення про проведення атестування стосовно позивача.

Після проведеного атестування ГУНП у місті Києві отримало атестаційний лист позивача, у пункті 4 якого «результати атестування (висновок атестаційної комісії)» зазначено: займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

Згідно з пунктом 28 Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, керівники органів поліції, яким надано право призначення поліцейського на посаду та звільнення з посади або зі служби в поліції, зобов'язані через 15 календарних днів з дня підписання атестаційного листа з висновками, визначеними підпунктом 3 або 4 пункту 15 цього розділу, забезпечити його виконання шляхом видання відповідного наказу. Відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII та на підставі висновку центральної атестаційної комісії від 06.10.2016 (передбаченого пп.4 п.15 розділу IV Інструкції №1465) ГУНП у місті Києві видано наказ №943 о/с від 30.11.2016 із зазначенням причини звільнення позивача «згідно з п. 5 (через службову невідповідність) ч. 1 ст. 77».

29.09.2018 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з твердженнями відповідача з підстав зазначених у відповіді. Окрім того позивач надав клопотання про поновлення строку звернення до суду. В обґрунтування якого, зазначив, що у зв'язку із довготривалим перебуванням на лікуванні в зв'язку з хворобою отриманою під час проходження служби в органах внутрішніх справ, позивач пропустив строк звернення до суду на 7 днів. В підтвердження чого позивач доклав медичну виписку з амбулаторної карти № 65366.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, судом встановлено наступне.

З 1997 року ОСОБА_1 працював в органах внутрішніх справ України. 06.11.2015 наказом ГУ МВС України в м.Києві №1012 о/с позивач звільнений з органів внутрішніх справ.

Верховною Радою України 02.07.2015 прийнятий Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII, який відповідно до пункту 1 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень цього Закону набрав чинності з 07.11.2015.

На підставі пункту 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України №580-VIII позивача було прийнято на службу до поліції шляхом видання наказу ГУНП у місті Києві та присвоєно спеціальне звання «капітан поліції» в порядку переатестування.

Пунктом 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» визначена скорочена процедура прийняття на службу до поліції колишніх працівників органів внутрішніх справ, в той час як добір на посади поліцейських цим Законом передбачений за результатами проведення конкурсу (стаття 52 Закону №580-VIII) або проведення атестування (стаття 57 Закону №580-VIII).

На підставі наказу виданого ГУНП у місті Києві ОСОБА_1 прийнятий на службу до лав національної поліції з присвоєнням спеціального звання «капітана поліції».

Як стверджує відповідач, позивача було прийнято на службу в поліцію без проведення конкурсу або атестування, що було обумовлено відсутністю порядку його проведення. У зв'язку з цим позивача було призначено на посаду поліцейського в тимчасових штатах без надання оцінки його професійним якостям та визначення відповідності посаді, з огляду на це, ГУНП у місті Києві прийнято рішення про проведення атестування стосовно позивача.

06.10.2016 центральною атестаційною комісією прийнято рішення, про те, що позивач займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

З матеріалів справи вбачається, що з рішенням атестаційної комісії ГУНП у місті Києві від 06.10.2016 позивач ознайомився особисто під підпис (розділ 4 атестаційного листа позивача).

Не погоджуючись із рішенням атестаційної комісії ГУНП у м. Києві від 06.10.2016, 19.10.2016 позивач подав Голові апеляційної атестаційної комісії скаргу на висновок атестаційної комісії ГУНП у м. Києві.

Протоколом ОП від 01.11.2016 №15.00038222.0013284 Центральної апеляційної атестаційної комісії №1 прийнято рішення про відхилення скарги позивача.

07.11.2016 позивач подав до ГУНП у місті Києві рапорт з проханням звільнити його із займаної посади (за станом здоров'я), а саме через наявність гіпертронічної хвороби ІІ ступеню, яка унеможливлює подальше перебування позивача на службі в органах національної поліції України. Наявність відповідної хвороби підтверджується свідоцтвом від 31.10.2016 №352 виданого військово лікарською комісією.

Наказом ГУНП у місті Києві від 30.11.2016 №943 о/с позивач був звільнений на підставі пункту 5 частини першої статті 77 (через службову не відповідність), враховуючи атестаційний лист з висновком центральної атестаційної комісії від 06.10.2016.

07.07.2017 позивач звернувся до відповідача з заявою про зміну підстав звільнення зі служби в поліції. В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначив, що в період часу з 19.10.2016 по 02.11.2016 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в ДУ «Територіальне медичне об'єднання МВС України по місту Києву», а також пройшов військово - лікарську комісію, яка 31.10.2016 видала позивачу свідоцтво про хворобу №352 в якому дійшла висновку, що позивач не придатний до військової служби в мирний час, та обмежено придатний в воєнний час. Окрім того, позивач просив розглянути в офіційному порядку поданий ним рапорт від 07.11.2016.

Листом від 29.09.2017 №Щ-246 оп/125/54/03-2017 відповідач повідомив позивача про відмову у задоволенні заяви позивача щодо зміни підстав звільнення зі служби в поліції від 07.07.2017, з огляду на наявність атестаційного листа від 06.10.2016 з висновками центральної атестаційної комісії, які є обов'язковими до виконання, шляхом видання відповідного наказу керівниками органів поліції, яким надано право призначення поліцейського на посаду та звільнення зі служби в поліції, відповідно до пункту 28 Розділу IV наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських» від 17.11.2015 №1465.

Не погоджуючись із рішенням відповідача, в частині зазначення причин звільнення, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються, зокрема, «Законом України «Про Національну поліцію» №580-VІІІ (далі Закон №580-VІІІ), який набрав чинності 07.11.2015.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону №580-VІІІ поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з частиною першою статті 48 Закону №580-VІІІ призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Частиною першою статті 77 №580-VІІІ Закону встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв'язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв'язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Отже, стаття 77 Закону №580-VІІІ встановлює вичерпний перелік підстав звільнення особи, яка служить в органах Національної поліції України, при цьому, однією із вищевказаних підстав для звільнення є хвороба особи, яка підтверджується висновком медичної комісії про її непридатність до служби в поліції.

Відповідно до пунктів 1, 8 Розділу VIІІ Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.04.2017 року №285 (далі по тексту - Положення) за результатами лікарської та військово-лікарської експертизи ВЛК приймають постанови, які включають діагноз, встановлений особі за результатами проведеного обстеження, рішення щодо ступеня придатності чи про непридатність до служби та висновок про причинний зв'язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва).

Причинний зв'язок захворювань, поранень (контузій, травм, каліцтв) поліцейським та військовослужбовцям встановлюється ВЛК у всіх випадках встановлення їм відповідного діагнозу.

Відповідно до пункту 2 Розділу ІХ Положення при проведенні лікарської чи військово-лікарської експертизи особам, які перебувають на стаціонарному обстеженні (лікуванні) в закладі охорони здоров'я МВС, за наявності в ньому госпітальної ВЛК, складається Свідоцтво про хворобу або Довідка, залежно від рішення комісії.

Відповідно до підпункту 6 пункту 9 Розділу VIІІ Положення постанови ВЛК про причинний зв'язок захворювань, поранень (контузій, травм, каліцтв) поліцейських приймаються, зокрема, у такому формулюванні: «Захворювання, ТАК, пов'язане з проходженням служби в поліції» - якщо воно діагностовано в період проходження служби в поліції та/або органах внутрішніх справ (міліції) або коли захворювання було діагностовано до служби, а в період служби досягло такого розвитку, що призводить до прийняття рішення про непридатність.

Як зазначалося вище, за результатами проходження медичного огляду військовою-лікарською комісією у позивача встановлено захворювання, пов'язане із проходженням служби в ОВС, у зв'язку з чим, останній є непридатним до служби в поліції, про що видано свідоцтво про хворобу від 31.10.2016 №352.

Відповідно до пункту 12 зазначеного Положення один примірник Свідоцтва про хворобу у триденний термін після його складення передається до відповідного підрозділу кадрового забезпечення, два примірники видаються особі, що пройшла медичний огляд, один примірник залишається у справах комісії.

Відповідно до пункту 15 Розділу ІХ Положення свідоцтва про хворобу з постановою ВЛК щодо поліцейських та військовослужбовців, які визнані непридатними до подальшої служби, реалізуються невідкладно.

Таким чином, на момент звільнення позивача, відповідач мав примірник Свідоцтва про хворобу ОСОБА_1, що також підтверджується поясненнями позивача, проте в супереч вимогам пункту 15 Розділу ІХ Положення, відповідач не взяв до уваги зазначене свідоцтво та звільнив позивача наказом від 30.11.2016 із зазначенням підстави звільнення через службову невідповідність.

Суд звертає увагу на те, що Закон України «Про Національну поліцію» в цілому, не передбачає застосування черговості під час визначення підстави для звільнення особи зі служби в поліції у тому випадку, коли є одночасно декілька підстав для її звільнення.

Отже, за своєю правовою суттю передбачені статтею 77 Закону України «Про Національну поліцію» підстави для звільнення особи зі служби в поліції є самостійними та рівнозначними, а тому, у випадку наявності декількох підстав для звільнення особи, висновок щодо вибору підстави звільнення, яка зазначатиметься у відповідному наказі про звільнення, має здійснюватись з урахуванням відповідних об'єктивних чинників.

Так, зокрема, такими чинниками є обставини, які зумовили виникнення відповідної підстави для звільнення та наслідки її застосування для звільненого. Аналіз такої підстави для звільнення зі служби в органах Національної поліції як хвороба, що підтверджена рішенням військової лікарської комісії про непридатність до служби в поліції, свідчить про те, що вказана підстава для звільнення має певні особливості.

Так, зокрема, специфікою зазначеної підстави для звільнення особи зі служби в поліції є наявність у особи відповідної хвороби, яка унеможливлює проходження нею в подальшому служби в органах Національної служби України. При цьому, хвороба в даному випадку є об'єктивним чинником, який не залежить від особистого бажання особи, що звільняється, та її суб'єктивних уявлень про стан свого здоров'я, зокрема, наявність у особи на момент звільнення хвороби, яка робить її непридатною до служби.

Окрім того, суд звертає увагу відповідача на те, що позивач звернувся з рапортом від 07.11.2016 щодо звільнення у зв'язку з хворобою до якого долучив свідоцтво про хворобу від 31.10.2016 №352. Однак відповіді у встановлені строки на рапорт від 07.11.2016 позивач не отримав. При цьому, суд вважає, що відповідач мав врахувати те, що позивач набув хворобу саме під час проходження служби з приводу чого у нього виникли несприятливі наслідки для його здоров'я у вигляді інвалідності та те, що наказу про звільнення позивача від 30.11.2016 через службову невідповідність, передував саме рапорт щодо звільнення позивача від 07.11.2016 у зв'язку з хворобою.

Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейським судом з прав людини у справі «Мессіна проти Італії (№ 2) суд зазначив, що конкретна норма закону повинна містити достатньо чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади.

В справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05) суд роз'яснив, що відповідне національне законодавство має бути чітким, узгодженим та відповідати вимозі «якості» закону, що виключало б його суперечливе тлумачення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22.09.2005 №5-рп/2005 вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Зазначене в повній мірі стосується і трудових прав громадян, зокрема, співробітників поліції.

Виходячи з наведено суд приходить до висновку, що у разі множинності можливих дій відповідача стосовно вибору підстав звільнення позивача зі служби в поліції, перш за все слід враховувати те, що позивач за станом здоров'я є непридатний для проходження служби, що є об'єктивним чинником. Також слід дотриматися необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для приватного життя та професійних прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані накази про його звільнення, слід врахувати невизначеність статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» стосовно порядку застосування підстав звільнення та необхідність дотримання принципу юридичної визначеності у спірних правовідносинах.

Крім цього, при вирішенні даного спору суд приймає до уваги правову позицію наведену Верховним Судом України у постанові від 31.10.2012 по справі №6-120цс12, у якій зазначено, що у разі, якщо вказані працівником причини звільнення працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

У даній справі відповідачем - суб'єктом владних повноважень не було наведено достатніх доказів на підтвердження того, що його дії відповідають нормам чинного законодавства України.

Закріплений у частині першій статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідач не надав доказів того, що діяв у відповідності до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (08131, АДРЕСА_1, РОНКПП НОМЕР_1) - задовольнити повністю.

2. Визнати дії Головного управління Національної поліції у місті Києві (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15, ) щодо відмови у внесенні змін про причини звільнення ОСОБА_1 в наказ від 30.11.2016 №943 о/с протиправними.

3. Зобов'язати Головне управління Національної поліції у місті Києві (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15, ) змінити в наказі від 30.11.2016 №943 о/с формулювання причини звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції з «згідно з п. 5 (через службову невідповідність) ч. 1 ст. 77» на належну підставу «згідно п.п.2 (через хворобу) п. 1 ст. 77».

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова