Справа № 826/11143/17
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузьмишиної О.М.,

суддів Мєзєнцева Є.І., Шелест С.Б.,

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, начальника управління охорони здоров'я Деснянської районної державної адміністрації у м. Києві ОСОБА_7, Комунального некомерційного підприємства консультативно - діагностичний центр Деснянського району м. Києва про визнання протиправним дій, зобов'язання вчинити дії, -

У с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, начальника управління охорони здоров'я Деснянської районної державної адміністрації у м. Києві ОСОБА_7, Комунального некомерційного підприємства консультативно - діагностичний центр Деснянського району м. Києва, у якому просив:

- визнати неправомірними дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо внесення ОСОБА_7. до резерву державної служби у 2015 році, враховуючи, що ОСОБА_7. була внесена до резерву держслужбовців, незважаючи на відсутність відповідної освіти і рівня кваліфікації на посаду начальника державного службовця рангу Б, на підставі цього незаконно призначеною начальником районного управління здоров'я Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_7., розпорядження від 14 вересня 2015 року №489-к з порушенням Закону України «Про державну службу» та кваліфікаційного класифікатора процесій як особи не маючої спеціалізації за фахом управління та організацій охорони здоров'я, у порушенні Закону України «Про державну службу» та постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року №199 «Про затвердження кадрового резерву для державної служби» та наказу Національного агентства України з питань державної служби від 13 вересня 2011 року №11, оскільки у ОСОБА_7. відсутня освіта магістр державного управління за відповідною спеціалізацією та відсутня діюча категорія за спеціалізацією післядипломної освіти у сфері організація і управління охорони здоров'я;

- визнати сфальсифікованою довідку про зарахування ОСОБА_7. до кадрового резерву для державної служби Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації як не маючої дати та реєстраційного номеру;

- визнати неправомірними дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо призначення ОСОБА_7. начальником управління охорони здоров'я Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації;

- зобов'язати Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації вибачитися перед важкохворим інвалідом 2 гр. (довічно) ОСОБА_2 у письмовій та усній формі за навмисно спричинені моральну та матеріальну шкоди своєю бездіяльністю;

- визнати неправомірними дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо ігнорування доручення заммера Поворозника від 25 травня 2016 року розібрати факти викладення у зверненні на гарячу урядову лінію ОСОБА_4 у зв'язку з протизаконними діями директора КНП КДЦ Деснянського району м. Києва ОСОБА_5, погрожуючи звільненням матері-одиначки ОСОБА_4;

- визнати неправомірними дії КНП КДЦ Деснянського району м. Києва щодо надання без ліцензії на медичну практику у кабінетах на Матеюка, 3, а саме кабінетах №422, №415, №416, №417, №418, №422, №423, №424 стоматологічних послуг лікарями вище вказаного стоматологічного відділення, особливо враховуючи, що згідно відомостей ліцензії МОЗ України від 18 вересня 2014 року серії АЕ №571198 на провадження господарської діяльності з медичної практики (місце провадження м. Київ, вул. М. Закревського, буд. 81/1, м. Київ, просп. В. Маяковського, буд. 32-б, м. Київ, вул. Т. Драйзера, буд. 19, м. Київ, вул. М. Матеюк, буд. 3, м. Київ, вул. В. Маяковського, буд. 18, м. Київ, вул. Академіка Курчатова, буд. 18-а, м. Київ, бул. Вигурівський, буд. 4, Вказані кабінети не є кабінетами філії з КНП КДЦ Деснянського району м. Києва;

- зобов'язати Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію припинити та заборонити надання медичних стоматологічних послуг на Матеюка, 3 у кабінетах №422, №415, №416, №417, №418, №422, №423, №424;

- визнати неправомірними дії ОСОБА_7 як начальника управління охорони здоров'я Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, а саме: ігнорування письмових звернень від 02 червня 2016 року та усних доповідей на засіданні 02 червня 2016 року та звернень 13 червня 2016 року (п.191), 13 червня 2016 року (п.192), 15 червня 2016 року (п.195), 15 червня 2016 року (п. 196), 22 червня 2016 року (п. 1657), 30 червня 2016 року (п.1771) та інші, у яких з додаванням підтверджуючих документів були наведені факти грубого порушення чинного законодавства директором КПН КДЦ Деснянського району м. Києва Лимарем, проводячого також і дискримінаційну політику по відношенню до моєї єдиної доньки у т.ч. не уклавши трудового договору та не забезпечивши робочим місцем та усім необхідним для роботи; призначивши наказом стоматологом-терапевтом стоматологічного відділення, яке взагалі не існує як відділення філії з КНП КДЦ Деснянського району м. Києва та не має ні кабінетів, ні майна; примушував працювати у не ліцензованих на медичну практику 420 та антисанітарії 417 кабінетів, не маючи 100 % зносу стоматологічній установці УС-30 1960 р., без заземлення, з загрозою бути враженою електричним струмом, при тому, що ні 420, ні 417 з кладовкою, ні УС-30 не являються кабінетами, чи майном філії 3 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва - примушував 12 червня 2017 року придбати за мої особисті кошти стоматологічну установку Аякс 12 вартістю 4 тисячі дол. США, яку протягом 1,5 обіцяв викупити; не вводив в експлуатацію придбану Аякс 12, лишаючи тільки доньку позивача можливості лікувати пацієнтів, а з закінченням договору з 31 грудня 2015 року примушував подарувати Аякс 12; примушував брати щорічні відпустки тільки зимою, та відмовляв надати додаткові оплачувані відпустки на дітей, або їх компенсацію; не надавав матеріальної допомоги як матері-одиначці 2 дітей, у т.ч. малолітньої, незважаючи на існуючі у особовій справі довідки з собесу та витягу з Держреєстру, підтверджуючій її статус; примушував працювати мати-одиначку малолітньої та неповнолітньої дітей по суботах; направляв у 2014 році на атестацію, не зважаючи на статус матері-одиначки дитина на 14 років; змушував сплачувати щомісячно внески, у т.ч. за начебто надані платні послуги при повній відсутності забезпечення усім необхідним для роботи - кабінетом, обладнанням, матеріалами, медикаментами, інструментами, спецодягом тощо;

- визнати недійсним призначення, з порушенням умов конкурсу та як особи не маючи відповідної спеціалізації за фахом Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації розпорядженням №498-к від 04 вересня 2015 року ОСОБА_7 начальником районного управління охорони здоров'я Деснянського району м. Києва Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, враховуючи, що ОСОБА_7. незаконно отримавши посаду керівника незаконно отримувала крім пенсії, ще і заробітну плату, не маючи навіть відповідної спеціалізації за фахом та доплати та премії та навіть десятки тисяч грн. матеріальної допомоги за місяць, а звернення доньки позивача про надання матеріальної допомоги як матері-одиначки 2 дітей, у т.ч. малолітньої, ігнорувала;

- розірвати трудовий договір між ОСОБА_7. та Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією;

- стягнути з Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на користь позивача завдану матеріальну шкоду у розмірі 77 700,00 грн., враховуючи, що саме незаконне призначення начальником районного управління охорони здоров'я Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації привели до трагічних наслідків для позивача;

- стягнути з Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації завдану матеріальну шкоду у розмірі 100 000,00 грн., враховуючи, що саме незаконне призначення начальником районного управління охорони здоров'я Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації привели до трагічних наслідків для позивача, а також враховуючи, що до цього привело і ігнорування в.о. голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_6 звернення ще у травні 2016 року щодо погроз звільнення Лимарем матері-одиначки малолітньої дитини ОСОБА_4 та порушення вимог Кодексу законів про працю України, та бездіяльність ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та ОСОБА_10;

- зобов'язати Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію розірвати діючий трудовий договір з начальником районного управління здоров'я Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_7.;

- зобов'язати Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію визнати недійсним анулювати розпорядження начальником районного управління здоров'я Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_7.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_7. була призначена на посаду начальника управління охорони здоров'я Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації з порушення вимог чинного законодавства, а саме, поза конкурсом та за відсутності відповідної освіти. Обгрунтовуючи наявність порушеного права, позивач посилається на те, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_7. було незаконно продовжено контракт з ОСОБА_5 та останній продовжив обіймати посаду директора КНП КДЦ Деснянського району м. Києва та займаючи відповідну посаду вчинив протиправні дії щодо ОСОБА_4, дочки позивача. На думку позивача, протиправне призначення ОСОБА_7. на посаду начальника управління охорони здоров'я Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації порушило права та законні інтереси доньки позивача, завдавши йому моральної шкоди.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення умотивовано тим, що позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав та охоронюваних інтересів в межах спірних правовідносин.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати, визнати незаконним рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позовні вимоги обґрунтовані тими ж доводами, що і позовна заява.

14 листопада 2018 року позивачем подано клопотання про перенесення розгляду справи, у зв'язку із необхідністю забрати неповнолітнього онука зі школи та поганим самопочуттям.

Ураховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також те, що участь у судовому засіданні учасників справи не визнано обов'язковою, а справу може бути вирішено за наявними у справі матеріалами, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції установлено, що Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 14 вересня 2015 №489-к відповідно до статті 24 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про державну службу», Положення про формування кадрового резерву для державної служби затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №199 від 28 лютого 2001 року, ОСОБА_7 призначено на посаду начальника управління охорони здоров'я Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації з 14.09.2015, як таку, що перебуває в кадровому резерві на зазначену посаду, у порядку переведення з посади заступника начальника управління охорони здоров'я Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.

ОСОБА_7. була зарахована до кадрового резерву на 2015 рік для державної служби на посаді начальника управління охорони здоров'я Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації на підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 31 грудня 2014 року №810-к «Про затвердження Списку осіб, запропонованих до кадрового резерву на 2015 рік для державної служби Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації».

10 вересня 2015 року виконавчий орган Київської міської ради (КМДА) листом №001-3060 за підписом Київського міського голови погодив призначення ОСОБА_7. на посаду начальника управління охорони здоров'я Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.

Позивач, уважаючи, що ОСОБА_7. було призначено на посаду начальника управління охорони здоров'я Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації незаконно та Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією трудовий договір з нею має бути розірваний звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суд.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.11р. № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статтею 5 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Тобто, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають чи припускають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим під час судового розгляду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 15.12.15р. у справі № 800/206/15, від 26.03.2013 у справі № 21-438а12, від 10.04.12р. у справі № 21-1115во10, а також в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 06.07.2017 року у справі №826/8161/16, від 18.08.2016 року у справі №826/2706/15.

У позовній заяві позивач просить суд визнати недійсним призначення, з порушенням умов конкурсу, ОСОБА_7. начальником управління охорони здоров'я Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, розірвати трудовий договір між нею та відповідачем та зобов'язати відповідача розірвати відповідний договір та стягнути матеріальну та моральну шкоду.

Як на обґрунтування наявності порушеного права позивач посилається на те, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_7. було незаконно продовжено контракт з ОСОБА_5 та останній продовжив обіймати посаду директора КНП КДЦ Деснянського району м. Києва та займаючи відповідну посаду вчинив протиправні дії щодо ОСОБА_8, дочки позивача.

Тобто, порушення прав на захист яких позивачем поданий даний позов, зумовлено, на думку позивача, протиправними діями, вчиненими директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_5 відносно дочки позивача ОСОБА_8

Однак, як вірно вказано судом першої інстанції, жодних доказів та обґрунтувань на підтвердження порушення його прав, яке полягає у зміні стану його суб'єктивних прав та обов'язків, припинення чи неможливість реалізації певного права та/або виникнення додаткового обов'язку яке б було зумовлено безпосередньо фактом призначення ОСОБА_7. на посаду начальника управління охорони здоров'я Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та перебування її на відповідній посаді позивачем суду надано не було.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в позові повністю з урахуванням відсутності порушеного права позивача.

Також, місцевим судом обґрунтовано відмовлено в задоволення позову в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пунктах 2, 4 вказаної постанови зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст. 1173 цього Кодексу, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Ураховуючи, що позивачем не наведено жодних обставин погіршення його самопочуття та психічного стану внаслідок незаконних дій відповідачів, як і не надано жодних інших доказів завдання йому моральної чи матеріальної шкоди, підстави для задоволення позову у цій частині відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Кузьмишина
суддя Є.І. Мєзєнцев
суддяС.Б. Шелест