Справа № 826/5616/16
Суддя: Ісаєнко Юлія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5616/16 Суддя (судді) першої інстанції:
Каракашьян С.К., Григорович П.О, Смолій І.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Мельничука В.П., Земляної Г.В.,

за участю:

секретаря Левченка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.06.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Департаменту захисту економіки Національної поліції України, Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа Головне управління Державної казначейської служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення і наказу про звільнення зі служби, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної поліції України, Департаменту захисту економіки Національної поліції України, Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа Головне управління Державної казначейської служби у місті Києві про:

- визнання протиправним та скасування рішення атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у м. Києві від 12.01.2016 про те, що ОСОБА_1 займаній посаді не відповідає і підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність;

- визнання протиправним та скасування наказу № 131 о/с від 29.02.2016, яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в Національній поліції України у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність);

- поновлення ОСОБА_1 , на посаді старшого оперуповноваженого управління захисту економіки у місті Києві Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 09.03.2016;

- стягнення з Департаменту захисту економіки Національної поліції України середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 09.03.2016 до дня поновлення на роботі, та моральної шкоди в розмірі 40 000,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.06.2018 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано висновок Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції в місті Києві від 12.01.2016 про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтом подано апеляційну скаргу з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин справи, та порушення норм матеріального права, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Доводи апелянта, зокрема, обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не було враховано та не досліджено доказів щодо неможливості працевлаштування позивача у зв`язку з формулюванням наказу, та не враховано доводи щодо заподіяння моральної шкоди останньому.

Представник апелянта в судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив скасувати в частині відмови в задоволенні позову, та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Представники Національної поліції України та Департаменту захисту економіки Національної поліції України в судовому засіданні заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.

Представники Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у місті Києві та Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві до судового засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, що не заважає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 30.12.2008 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України.

З 07.11.2015 позивача було призначено з присвоєнням спеціального звання поліції в порядку переатестації на посаду старшого оперуповноваженого відділу управління захисту економіки в м. Києві Департаменту захисту економіки Національної поліції України.

Наказом від 20.11.2015 № 210 о/с було призначено атестацію поліцейських міжрегіональних територіальних органів поліції, в тому числі Департаменту захисту економіки, а також визначено організаційні заходи з її проведення.

27.11.2015 позивач пройшов тестування, набравши 17 балів за тестом на загальні здібності та 26 балів за професійним тестом, 11.12.2015 позивач пройшов тест, 30.12.2015 позивач пройшов співбесіду в Центральній атестаційної комісії № 2 Національної поліції України.

Відповідно до протоколу Центральної атестаційної комісії, позивача було визнано таким, що не відповідає займаній посаді.

За результатами атестації, на підставі наказів НПУ від 29.02.2016 № 131 о/с «По особовому складу ДЗЕ» та від 05.07.2016 № 462 о/с, позивача було звільнено з поліції за п. 5 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за службовою невідповідністю) з 04.04.2016.

Підставою для видання оскаржуваного позивачем наказу був висновок Центральної атестаційної комісії № 2 Національної поліції України від 30.12.2015, згідно якого позивач був визнаний таким, що займаній посаді не відповідає та підлягає звільненню з служби в поліції через службову невідповідність.

Не погоджуючись із зазначеними висновками та рішеннями відповідачів, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині, виходив з того, що висновки атестаційної комісії щодо невідповідності позивача займаній посаді та звільнення його зі служби в поліції через службову невідповідність прийняті без урахування професійних якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів працівника, його фізичної підготовки, заохочень отриманих під час проходження служби, показників службової діяльності тощо, а отже такий висновок є необґрунтованим. В частині позовних вимог про скасування наказу № 131 о/с від 29.02.2016, поновлення на роботі та відшкодуванні моральної шкоди, то суд першої інстанції не знайшов підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п. 9, 10 розд. 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" № 580-VIII від 02.07.2015, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відтак, Законом України "Про Національну поліцію" передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме: прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Пунктами 8, 9, 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Таким чином, лише за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до статті 57 Закону України "Про Національну поліцію", атестування поліцейських проводиться з метою оцінки їхніх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар`єри.

Атестування поліцейських проводиться: 1) при призначенні на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу; 2) для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність; 3) для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

В контексті наведеного та ч. 2 ст. 57 Закону України "Про Національну поліцію" випливає, що атестуванню підлягають лише ті поліцейські, які претендують на вищу посаду або щодо яких вирішується питання про переведення на нижчу посаду. Крім того, атестування поліцейського проводиться в разі вирішення питання щодо звільнення поліцейського через службову невідповідність.

Поряд із Законом України "Про Національну поліцію" правові, організаційні та фінансові засади функціонування системи професійного розвитку працівників визначаються також положеннями Закону України від 12.01.2012 № 4312-VI "Про професійний розвиток працівників".

Так, статтею 1 цього Закону визначено, що атестація працівників - процедура оцінки професійного рівня працівників кваліфікаційним вимогам і посадовим обов`язкам, проведення оцінки їх професійного рівня.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 12.01.2012 № 4312-VI "Про професійний розвиток працівників", атестації не підлягають працівники, які відпрацювали на відповідній посаді менше одного року.

Положеннями частин першої та третьої статті 13 Закону України "Про професійний розвиток працівників" передбачено, що атестаційна комісія приймає рішення про відповідність або невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі. В разі прийняття рішення про невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі, комісія може рекомендувати роботодавцеві перевести працівника за його згодою на іншу посаду чи роботу, що відповідає його професійному рівню, або направити на навчання з подальшою (не пізніше ніж через рік) повторною атестацією. Рекомендації комісії з відповідним обґрунтуванням доводяться до відома працівника у письмовій формі.

Як вже зазначалось, в силу приписів статті 57 Закону України "Про Національну поліцію", атестування поліцейських проводиться на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам.

Згідно з вимогами п. 16 розділу IV Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.11.2015 № 1465, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18 листопада 2015 р. за № 1445/27890 (далі - Інструкція №1465), атестаційні комісії при прийнятті рішень стосовно поліцейського повинні враховувати такі критерії: повноту виконання функціональних обов`язків (посадових інструкцій); показники службової діяльності; рівень теоретичних знань та професійних якостей; оцінки з професійної і фізичної підготовки; наявність заохочень; наявність дисциплінарних стягнень; результати тестування; результати тестування на поліграфі (у разі проходження).

В частині проведення атестації для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність, то метою проведення атестації є вирішення питання про можливість у той чи інший спосіб залишення особи на службі і, як крайній захід, пропозиція щодо звільнення зі служби через службову невідповідність, виходячи з професійних, моральних і особистих якостей.

Звільнення зі служби через службову невідповідність передбачено пунктом 5 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Матеріалами справи підтверджується, що позивача звільнено з поліції через "службову невідповідність". Проте, поняття "службова невідповідність" і звільнення за цією підставою є більш широким і таким, що охоплюється поняттям "звільнення у порядку дисциплінарного стягнення".

Суд першої інстанції вірно вказав, що зі змісту пункту 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" вбачається, що лише за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, можуть бути прийняті на службу до поліції.

При вирішенні питання про призначення на посаду у контексті з`ясування питання щодо відповідності особи вимогам до поліцейських Міністерство внутрішніх справ України має усі повноваження здійснювати призначення на посади поліцейських на конкурсних засадах (стаття 47 Закону), проводити медичне та психофізіологічне обстеження кандидатів, обстеження на предмет виявлення алкогольної, наркотичної та токсичної залежності, тестування на поліграфі, перевіряти рівень фізичної підготовки, а також проводити спеціальну перевірку (стаття 50).

Відповідно до частини 1 статті 57 Закону № 580-VІІІ, атестування поліцейських проводиться з метою оцінки їхніх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар`єри.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що атестування поліцейських проводиться: 1) при призначенні на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу; 2) для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність; 3) для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

Колегія суддів вказує, що наведені у частині 2 статті 57 Закону № 580-VІІІ підстави для проведення атестування є вичерпними. Метою проведення атестування із будь-яких зазначених вище підстав є вирішення можливості в той чи інший спосіб залишення особи на службі і, як крайній захід, пропозиція щодо звільнення зі служби у зв`язку зі службовою невідповідністю виходячи з професійних, моральних і особистих якостей.

Атестацію позивача проведено у порядку атестації усіх поліцейських Національної поліції України з метою оцінки їх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар`єри, що відповідає частині 1 статті 57 Закону № 580-VІІІ.

З протоколів засідання атестаційної комісії вбачається, що атестаційна комісія діяла з порушенням вимог статті 57 Закону України "Про Національну поліцію" та пункту 16 розділу IV Інструкції №1465, не проводила глибокого і всебічного вивчення документів особової справи позивача, не аналізувала повноту виконання позивачем функціональних обов`язків (посадових інструкцій), показників службової діяльності, рівня теоретичних знань та професійних якостей, не враховувала наявність заохочень та дисциплінарних стягнень тощо. Висновок (рішення) комісій є немотивованими і не підтверджується жодними матеріалами чи доказами, відомості про те, в чому саме проявляється невідповідність позивача займаній посаді, у висновках відсутні та не встановлені в судовому засіданні. У той же час, висновки атестаційних комісій спростовуються самим фактом прийняття позивача на службу до поліції в порядку переатестування з присвоєнням спеціального звання, матеріалами його особової справи та відомостями, що викладені в атестаційному листі позивача і характеризують його особу.

Відтак, суд першої інстанції вірно вказав, що висновки атестаційної комісії щодо невідповідності позивача займаній посаді та звільнення його зі служби в поліції через службову невідповідність прийняті без урахування відповідних обставин та характеристик позивача, тому рішення атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у м. Києві від 12 січня 2016 року щодо позивача є необґрунтованим та правомірно скасовано.

В частині позовних вимог про поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем 24.02.2016 було подано рапорт про звільнення з органів Національної поліції з 29.02.2016 за станом здоров`я. При цьому, до рапорту було додано свідоцтво про хворобу №52, видане військово-лікарською комісією.

Приписами п. 2 ч. 11 ст. 77 України "Про Національну поліцію" передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції. Таким чином, рішення ВЛК про непридатність до служби в поліції, яке є підставою для звільнення через хворобу, повинне передувати рапорту про звільнення.

Відповідно до вимог до п. 1, 2 Розділу III Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України №285 від 03.04.2017, направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи за формою здійснюють відповідні підрозділи кадрового забезпечення Національної поліції України, командири частин НГУ. При цьому, у направленні зазначаються мета і питання, які підлягають вирішенню ВЛК, у тому числі щодо осіб, що звільняються зі служби, зазначаються вислуга років і мотиви звільнення, термін проходження служби в поліції, НГУ, Збройних Силах, СБУ, інших військових формуваннях, утворених відповідно до законодавства України (далі - військові формування), в органах внутрішніх справ, участь у бойових діях, антитерористичних операціях, інших заходах в умовах особливого періоду, воєнних конфліктах.

Відповідно до пункту 19 розділу III «Організація проведення лікарської та військово-лікарської експертизи» Положення, постанова ВЛК щодо придатності (непридатності) особи до служби, яка приймається за результатами медичного огляду, заноситься до Акта медичного огляду, Книги (журналу) обліку документації ВЛК (додаток 9) і оформлюється Довідкою (додаток 10) або свідоцтвом про хворобу. Про прийняте рішення ВЛК інформує відповідний підрозділ кадрового забезпечення чи командира військової частини.

Суд першої інстанції вірно встановив, що в матеріалах справи наявна копія рапорту позивача (т.1 а.с.161) від 24.02.2016 з резолюціями від 25.02.2016 та 29.02.2016, якими погоджено звільнення позивача.

Так, відповідно до п. 2 п. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

З огляду на подання позивачем відповідного рапорту та свідоцтва про хворобу, позивач мав бути звільнений на підставі п. 2 п. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію».

Разом з тим, в матеріалах справи наявний наказ №300 о/с від 05.04.2018 «По особовому складу Департаменту захисту економіки», за змістом якого було внесено зміни до пункту наказу Національної поліції України від 29.02.2016 № 131 о/с (зі змінами, унесеними наказом Національно поліції України від 05.07.2016 № 462 о/с) щодо звільнення зі служби в поліції за пунктом 5 (через службову невідповідність) частини 1 статті 77 Закону Україні «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 (М-127356), старшого оперуповноваженого управління захисту економіки місті Києві, з 04.04.2016, а саме - вважати позивача звільненим зі служби поліції за пунктом 2 (через хворобу) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Представником позивача підтверджено факт доведення до відому внесення змін до наказу про звільнення позивача.

Отже, судом першої інстанції вірно вказано, що підставою для звільнення позивача була подана заява та докази неможливості проходження служби, відтак з огляду на наявність висновку про непридатність позивача до військової служби, поновлення позивача на службі є неможливим. Враховуючи викладене, вимоги апелянта щодо поновлення є необґрунтованими, суперечать положенням чинного законодавства, в тому числі Закону України «Про національну поліцію».

В частині посилань апелянта щодо неможливості влаштуватись на роботу, то суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги зазначені доводи, як підставу для скасування оскаржуваного рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.06.2018, позаяк такі аргументи апелянта жодним чином не спростовують обґрунтованість мотивів суду першої інстанції.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Стосовно доводів апелянта про неправомірність формулювання наказу, в зв`язку з чим останній не мав можливості влаштуватись на роботу, то, як вказано вище, наказом №300 о/с від 05.04.2018 було внесено зміни до пункту наказу від 29.02.2016 № 131 о/с щодо підстав звільнення зі служби в поліції, та як підставу вказано пункт 2 (через хворобу) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Отже, дані посилання також не є підставою для скасування спірного рішення, позаяк формулювання наказу станом на час апеляційного розгляду відповідає обставинам, за яких позивача було звільнено, та не суперечить положенням закону.

Враховуючи викладене, вимоги апелянта щодо стягнення з Департаменту захисту економіки Національної поліції України середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 09.03.2016, задоволенню не підлягають, адже є похідними від вимог про поновлення на роботі.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів вважає вірними аргументи суду першої інстанції та вказує на таке.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства України, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі, інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Апелянт, обґрунтовуючи вимоги про стягнення завданої моральної шкоди посилається на те, що згідно виписки з історії хвороби № 5693 від 01.04.2016, протягом останнього місяця він відмічав погіршення стану здоров`я.

В той же час, ОСОБА_1 у встановленому порядку не наведено причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними обставинами та звільненням зі служби, враховуючи й те, що підставою для звільнення став стан здоров`я позивача та непридатність до служби.

А тому, суд апеляційної інстанції не бере до уваги такі посилання, зокрема і з огляду на те, що згідно із свідоцтвом про хворобу №52 від 19.02.2016, тобто до дати ознайомлення з оскаржуваним наказом від 29.02.2016, у позивача діагностовано гіпертонічну хворобу з високим додатковим ризиком.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.06.2018 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Постанову у повному обсязі складено 26.11.2018)

Головуючий суддя Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя В.П. Мельничук