Справа № 489/4249/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 листопада 2018 року

Київ

справа №489/4249/16-а

адміністративне провадження №К/9901/32525/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 489/4249/16-а

за позовом ОСОБА_2

до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Миколаєві Миколаївської області

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Миколаєві Миколаївської області

на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2017 року (у складі судді Коваль М.П.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 р. ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Миколаєві Миколаївської області (далі відповідач або Управління) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

Позивачем позов обґрунтував тим, що він отримує з листопада 2009 року пенсію призначені відповідно до Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 86% від суми заробітку. У зв'язку із підвищенням заробітної плати на посаді, з якої йому призначено пенсію, звернувся до відповідача з відповідною довідкою та заявою про перерахунок пенсію, але отримав рішення від 19 серпня 2016 року № 65/2 про відмову з посиланням на законодавчі перешкоди в цьому. Вважає, що в цьому має місце незаконне звуження його прав.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2016 року позов задоволений.

13 грудня 2016 року на зазначену постанову суду Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва подало апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2016 року зазначена апеляційна скарга була залишена без руху у зв`язку з тим, що по справі не сплачено судовий збір (державне мито) за подачу апеляційної скарги.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2017 року апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва повернуто апелянту.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва не виконало вимоги ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2016 року, а тому є підстави для повернення апеляційної скарги.

24 лютого 2017 року Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва вдруге подало апеляційну скаргу на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2016 року.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2017 року, вказану апеляційну скаргу було залишено без руху та запропоновано апелянту протягом тридцяти днів з дати отримання копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху звернутись до суду із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2016 року із зазначенням інших підстав для такого поновлення.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що апеляційна скарга на постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2016 року була подана відповідачем після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 186 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), а наведені апелянтом підстави пропуску такого строку були визнані неповажними.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва на постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в межах місячного строку, встановленого статтею 189 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), на виконання вимог наведеної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апелянтом було подано клопотання про поновлення строку на оскарження постанови Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2016 року. Проте, у наведеному клопотанні апелянтом вказані аналогічні обставини для поновлення строку на оскарження судового рішення у даній справі, що ним були наведені у заяві, яка була подана останнім разом з апеляційною скаргою, та які, в свою чергу, були визнані неповажними. Будь-яких інших підстав для поновлення апелянту строку звернення з даною апеляційною скаргою останнім ненадано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, Управління звернулося із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу для продовження розгляду до Одеського апеляційного адміністративного суду.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга подана 19 червня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 489/4249/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

Згідно з пунктом 4 Перехідних положень КАС України касаційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 березня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, а саме: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В.

Верховний Суд ухвалою від 08 вересня 2018 року прийняв до провадження адміністративну справу № 489/4249/16-а та призначив її до розгляду ухвалою від 26 листопада 2018 року в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів на 27 листопада 2018 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга обґрунтована тим, що Управління не згодне з висновком суду апеляційної інстанції, адже звертаючись до суду з клопотаннями, Управлінням було обґрунтовано підстави поновлення процесуальних строків для подачі апеляційної скарги, які суд безпідставно залишив поза увагою. Судом апеляційної інстанції не було враховано те, що Управління не порушило строки звернення до суду апеляційної інстанції із первинною апеляційною скаргою та наявні обставини, що безпосередньо унеможливлювали вчинення певних процесуальних дій у визначений законом строк (відсутність коштів на сплату судового збору), оскільки відповідно до частини другої статті 73 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058 забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом, що підтверджується відсутністю коштів в Кошторисі Управління на 2016 рік. Також, суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги те, що повторне звернення із апеляційною скаргою відбулося без зволікань та на момент його подання 24 лютого 2017 року органи Пенсійного фонду України були звільненні від сплати судового збору.

Від позивача відзиву або заперечень на касаційну скаргу відповідача не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку доводам касаційної скарги та висновкам суду апеляційної інстанції, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Верховний Суд звертає увагу, що в цій справі суд апеляційної інстанції відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Управління на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2016 року з мотивів пропуску Управлінням строку на апеляційне оскарження.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в судовому засіданні 24 листопада 2016 року було проголошено вступну та резолютивну частину оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Тобто, в даному випадку скаржник повинен був скористатись правом на оскарження постанови Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2016 року протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Копію постанови Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2016 року було отримано апелянтом 05 грудня 2016 року, що підтверджується розпискою представника УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва наявної в матеріалах справи.

Таким чином, останнім днем для подання апеляційної скарги на вказане рішення є 15 грудня 2016 року, проте, апеляційна скарга на вказану постанову подана відповідачем 24 лютого 2017 року, тобто, після закінчення строків, установлених частиною другою статті 186 КАС України (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення).

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що в апеляційній скарзі апелянт просив поновити строк на апеляційне оскарження постанови Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2016 року, посилаючись на те, що УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва було оскаржено наведене рішення суду до Одеського апеляційного адміністративного суду, але, на момент подачі апеляційної скарги Управлінням, органи Пенсійного фонду України не мали пільг щодо сплати судового збору, а кошторис УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва на 2016 рік не передбачав коштів на таку статтю витрат. Скаржник зазначив, що ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2017 року апеляційну скаргу повернуто останньому. Також зазначив, що з 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, яким внесено зміни до Закону України «Про судовий збір» та встановлено, що Пенсійний фонд України та його органи звільняються від сплати судового збору. Також зазначив, що він повторно звертається до Одеського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою на постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2016 року та вважає, що строки на оскарження ним пропущені з поважних причин.

Проте, будь-яких доказів на підтвердження обставин відсутності у апелянта коштів для проведення оплати судового збору за подання апеляційної скарги на постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2016 року у строки, встановлені для апеляційного оскарження вказаного рішення, останнім не було надано.

Судом апеляційної інстанції також було встановлено, що звертаючись із первісною апеляційною скаргою апелянт не зазначав про відсутність у нього коштів на оплату судового збору та ним не заявлялось жодного клопотання з цього питання. Так само на виконання вимог ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2016 року апелянтом не надано будь-яких доказів щодо неможливості виконання вимог ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху та усунення встановлених недоліків.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що Управління в касаційній скарзі не наводить жодних доводів, які б дозволили вважати, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності поважних причин пропуску відповідачем строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у справі № 489/4249/16-а.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що посилання скаржника на те, що під час першого звернення з апеляційною скаргою він не був звільнений від сплати судового збору, а на час повторного звернення з апеляційною скаргою, він звільнений від сплати судового збору, відповідно до Закону України "Про судовий збір", не може слугувати підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Касаційна скарга не містить доводів щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального законодавства, які регулюють порядок прийняття апеляційної скарги судом апеляційної інстанції.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 10 липня 2018 року у справі № 568/326/16-а та від 07 серпня 2018 року у справі № 513/758/16-а.

Згідно із частиною третьою статті 108 та частиною третьою статті189 КАС України (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення) апеляційна скарга повертається особі, що її подала якщо цією особою не усунуто недоліків, залишеної без руху апеляційної скарги.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається та матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2017 року визнано неповажними зазначені відповідачем причини пропуску строку на апеляційне оскарження.

Враховуючи те, що у цьому випадку причини пропуску строку подання апеляційної скарги обмовлені бездіяльність самого скаржника, то підстав для визнання таких причин поважними немає.

Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 809/1087/17 та від 22 листопада 2018 року у справі № 815/91/18.

Також, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив Управлінню у відкритті апеляційного провадження та повернув апеляційну скаргу особі яка її подала.

Касаційна скарга не містять належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки судів. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України зазначає, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд наголошує, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (Справа "Пономарьов проти України", Заява N 3236/03).

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення, не допустивши порушень норм процесуального права, тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Миколаєві Миколаївської області залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко