Справа № 800/352/17
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2018-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 листопада 2018 року

м. Київ

Справа № 800/352/17 (800/318/17)

Провадження № 11-698сап18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого Князєва В. С.,

судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О.М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

за участю:

секретаря судового засідання - Ключник А.Ю.,

позивача - ОСОБА_3,

представників відповідачів: ЛаптієваА. М., Русакової І. Г.,

розглянула у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Верховної Ради України (далі - ВРУ), Вищої ради юстиції (правонаступником якої є Вища рада правосуддя, далі - ВРЮ, ВРП відповідно) про визнання дій протиправними та скасування рішень

за апеляційними скаргами ВРУ, ВРП на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 травня 2018 року (у складі колегії суддів Юрченко В. П., Васильєвої І. А., Пасічник С. С., Ханової Р. Ф., Хохуляка В. В.).

УСТАНОВИЛА:

У червні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до Вищого адміністративного суду України з позовом, у якому просила визнати протиправними дії ВРЮ та незаконним рішення ВРЮ від 26 травня 2010 року № 390/0/15-10 «Про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва за порушення присяги»; визнати незаконним подання ВРЮ від 31 травня 2010 року № 25/0/12-10 до ВРУ про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги; визнати протиправними дії ВРУ та незаконною Постанову ВРУ від 17 червня 2010 року № 2352-VI про звільнення ОСОБА_3 з посади судді названого суду (далі - Постанова № 2352-VI).

Вищий адміністративний суд України постановою від 18 серпня 2010 року позов ОСОБА_3 задовольнив частково: визнав незаконною Постанову № 2352-VI в частині звільнення її з посади судді Святошинського районного суду м. Києва за порушення присяги, відмовив у задоволенні позову до ВРЮ про визнання дій протиправними, визнання незаконними рішення від 26 травня 2010 року

№ 390/0/15-10 і подання від 31 травня 2010 року № 25/0/12-10.

Рішення про відмову в задоволенні позову обґрунтував тим, що ВРЮ не оцінювала законність ухваленого суддею ОСОБА_3 заочного рішення, а виходила з порушень процедури розгляду судової справи.

У січні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила: визнати дії ВРУ, які виразились у повторному розгляді 23 грудня 2010 року подання ВРЮ від 31 травня 2010 року № 25/0/12-10, протиправними; визнати незаконною Постанову ВРУ від 23 грудня 2010 року № 2867-VІ «Про звільнення суддів» (далі - Постанова № 2867-VІ) в частині звільнення її з посади судді Святошинського районного суду м. Києва та зобов'язати ВРУ припинити подальший розгляд зазначеного вище подання ВРЮ.

Вищий адміністративний суд України постановою від 28 вересня 2011 року відмовив у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись із рішеннями національних судів, ОСОБА_3 звернулася до Європейського суду з прав людини (далі - Суд) із заявою № 11775/12, в якій скаржилась: за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), - на те, що провадження стосовно її звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду; за статтею 8 Конвенції - на те, що звільнення значним чином вплинуло на її приватне життя.

З огляду на схожість заяв ОСОБА_3 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.

19 січня 2017 року Суд ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_3 № 11775/12, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Верховного Суду України з заявами про перегляд постанов Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2010 року в справі № П-91/10 та від 28 вересня 2011 року в справі № П/9991/115/11 на підставі пункту 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15 грудня 2017 року;

далі - КАС) з урахуванням рішення Суду від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України», яке набрало статусу остаточного.

За результатами перегляду зазначених заяв ОСОБА_3 Верховний Суд України постановами від 3 липня та 7 серпня 2017 року задовольнив їх частково. Скасував постанови Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2010 року та 28 вересня 2011 року, справи направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

У зв'язку з припиненням з 15 грудня 2017 року діяльності Вищого адміністративного суду України справи передані з цього суду на розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 14 лютого 2018 року справу № 800/352/17 (П/9901/324/18) об'єднав в одне провадження зі справою № 800/318/17 (П/9901/160/18).

До початку розгляду справи за об'єднаними позовами, ОСОБА_3 направила заяви про уточнення позовних вимог, у яких просила:

- визнати протиправними дії ВРЮ щодо прийняття рішення від 26 травня 2010 року № 390/0/15-10 «Про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва за порушення присяги»;

- визнати протиправним (незаконним) та скасувати рішення ВРЮ від 26 травня 2010 року № 390/0/15-10 «Про внесення подання до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва за порушення присяги»;

- визнати протиправним (незаконним) та скасувати подання ВРЮ від 31 травня 2010 року № 25/0/12-10 «Про звільнення судді з посади», за яким ВРЮ пропонує ВРУ звільнити ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги;

- визнати протиправними дії ВРУ щодо прийняття Постанови № 2352-VI в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги;

- визнати протиправною (незаконною) і скасувати Постанову ВРУ № 2352-VI в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді;

- визнати протиправними дії ВРУ щодо прийняття Постанови № 2867-VI в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги;

- визнати протиправною (незаконною) і скасувати Постанову № 2867-VI в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді;

- поновити ОСОБА_3 на посаді судді Святошинського районного суду м. Києва.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 17 травня 2018 року позов ОСОБА_3 задовольнив частково:

- визнав протиправним та скасував рішення ВРЮ від 26 травня 2010 року № 390/0/15-10 «Про внесення подання до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва за порушення присяги»;

- визнав протиправною та скасував Постанову № 2352-VI в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді;

- визнав протиправною та скасував Постанову № 2867-VI в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді;

- у задоволенні іншої частини позову - відмовив.

У червні 2018 року ВРП подала апеляційну скаргу про скасування вказаного рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду та ухвалення нового - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував всі обставини справи, а тому, на їхню думку, таке рішення є необґрунтованим і підлягає скасуванню.

ВРУ також подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить його скасувати та ухвалити нове рішення, із урахуванням висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року в справі № 800/305/17.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_3 проситьзалишити їх без задоволення з тих підстав, що оскаржуване судове рішення є законним, прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні представники ВРП та ВРУ підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити з викладених підстав і наведених аргументів, а позивач просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

При цьому представник ВРУ зауважив, що матеріали дисциплінарної справи стосовно ОСОБА_3, необхідно направити до компетентного органу - ВРП, для повторного розгляду.

Дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.

Указами Президента України від 4 березня та 17 червня 1998 року ОСОБА_3 призначено виконуючим обов'язки судді Ленінградського районного суду м. Києва і суддею цього суду, 13 березня 1998 року позивач прийняла присягу судді.

Постановою ВРУ від 20 лютого 2003 року ОСОБА_3 обрано на посаду судді Святошинського районного суду м. Києва безстроково.

За результатами перевірки відомостей, викладених у депутатському зверненні народного депутата України ОСОБА_6 від 31 січня 2008 року, член ВРЮ ОСОБА_7 склав довідку-пропозицію від 3 березня 2009 року щодо прийняття ВРЮ подання про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва за порушення присяги.

ВРЮ 26 травня 2010 року прийняла рішення № 390/0/15-10 про внесення до ВРУ подання про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду міста Києва за порушення присяги та внесла таке подання до ВРУ 31 травня 2010 року за № 25/0/12-10.

Вказане рішення ВРЮ мотивовано тим, що суддя ОСОБА_3 порушила норми чинного (на той період часу) законодавства України при розгляді справи за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ТОВ «Мінералінвест», Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Плато-Девелопмент», третя особа - Печерська районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання недійсним та скасування протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Мінералінвест» від 5 жовтня 2001 року та змін до установчих документів ТОВ «Мінералінвест», а саме: не встановила дійсного місцезнаходження відповідачів, не розмістила оголошення про виклик до суду відповідачів у друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження, вирішила справу без належного повідомлення відповідачів про час і місце її розгляду, без передбачених законом підстав постановила заочне рішення, внаслідок якого було позбавлено ТОВ «Плато-Девелопмент» 90 % статутного фонду ТОВ «Мінералінвест» за позовом особи, права та інтереси якої порушені не були.

ВРЮ дійшла висновку, що дії судді ОСОБА_3 були направлені і сприяли «рейдерській атаці» на засновників ТОВ «Мінералінвест» для унеможливлення участі цього підприємства в процедурі санації Відкритого акціонерного товариства (далі - ВАТ) «Норинський щебзавод», оскільки ТОВ «Мінералінвест» виступало санатором ВАТ «Норинський щебзавод». Так, в результаті винесення заочного рішення Святошинським районним судом м. Києва від 9 березня 2006 року тимчасово призначений директором ТОВ «Мінералінвест» ОСОБА_10 зміг втрутитися в процедуру санації ВАТ «Норинський щебзавод» і відсторонити засновників ТОВ «Мінералінвест», зокрема ТОВ «Плато-Девелопмент», від участі у касаційному розгляді справи про банкрутство ВАТ «Норинський щебзавод».

За таких обставин, ВРЮ вважала, що допущені суддею Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_3 порушення закону порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності та неупередженості і є безумовною підставою для внесення подання про звільнення з посади за порушення присяги.

ВРУ Постановою № 2352-VI звільнила ОСОБА_3 з посади судді за порушення присяги.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2010 року визнано незаконною Постанову № 2352-VI в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва за порушення присяги судді.

З метою правової реалізації подання ВРЮ від 31 травня 2010 року про звільнення судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_3. її 21 грудня 2010 року було повідомлено урядовою телефонограмою про розгляд ВРУ 23 грудня 2010 року проекту постанови про звільнення її з посади.

Постановою № 2867-VI ОСОБА_3 звільнено з посади судді за порушення присяги. За наслідками судового оскарження Постанова № 2867-VI залишена без змін, про що Вищим адміністративним судом України було прийнято постанову від 28 вересня 2011 року в справі № П/9991/115/11.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що апеляційна скарга ВРП задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ВРУ підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Розглядаючи справу «Куликов та інші проти України», зокрема і заяву

ОСОБА_3 № 11775/12, Суд постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, зазначивши, що провадження у ВРЮ і ВРУ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки (пункти 135, 137 цього рішення).

Суд констатував і порушення статті 8 Конвенції щодо заявника, встановивши, що звільнення заявника з посади становило втручання у його приватне життя, а також що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону» (пункт 138 зазначеного рішення).

Суд також постановив, що упродовж трьох місяців від дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має сплатити заявнику на відшкодування моральної шкоди 5 тис. євро, відшкодувати судові та інші витрати, понесені під час проваджень у Суді.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Суду у справах проти України та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції і протоколів до неї, регулюються положеннями Закону України

від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до статті 2 зазначеного Закону рішення Суду є обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Згідно зі статтею 17 цього Закону суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Ураховуючи, що Суд встановив наявність великої кількості системних і загальних недоліків у роботі ВРЮ та ВРУ на момент здійснення провадження щодо ОСОБА_3, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, Вищий адміністративний суд України в оскаржуваній постанові дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування: рішення ВРЮ від 26 травня 2010 року № 390/0/15-10 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва за порушення присяги», постанов № 2352-VI, 2867-VI в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.

Щодо позовних вимог про поновлення позивача на посаді Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

У пункті 147 рішення «Куликов та інші проти України» Суд зазначив, що у більшості справ, в яких було встановлено, що національні провадження суперечили Конвенції, Суд постановляв, що найбільш прийнятною формою компенсації було б поновлення національного провадження. У справі «Олександр Волков проти України» Суд дійшов висновку, що поновлення провадження не було б адекватним заходом. Беручи до уваги обставини, що призвели до порушень, а також необхідність проведення масштабної реформи системи дисциплінарної відповідальності суддів, Суд у справі «Олександр Волков проти України» зазначив про відсутність підстав вважати, що справу заявника у найближчому майбутньому буде переглянуто відповідно до конвенційних принципів, і надав вказівку Уряду забезпечити поновлення заявника на посаді.

Крім того, відхиливши прохання щодо вжиття заходів індивідуального характеру шляхом поновлення заявника на посаді, Суд вказав на впровадження в Україні станом на сьогодні повномасштабної судової реформи, яка включає внесення змін до Конституції та законів України, а також інституційні зміни, та наголосив на тому, що, враховуючи обсяг та обставини заяви, що розглядається, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Відтак Суд вирішив не дотримуватись підходу, обраного у справі «Олександр Волков проти України» щодо вжиття індивідуальних заходів (пункт 148 рішення «Куликов та інші проти України»).

Відповідно до абзацу дев'ятого частини першої статті 1 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання рішення включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 вказаного Закону з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру.

Додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Положеннями статті 13 Конвенції визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначаються Конституцією України, законами України «Про Вищу раду правосуддя» та «Про судоустрій і статус суддів».

Так, згідно зі статтею 1 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VII) ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 131 Конституції України та статті 3 Закону № 1798-VII до повноважень ВРП належить внесення подання про призначення судді на посаду, ухвалення рішення про звільнення судді з посади.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону № 1798-VII у випадку скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно. Повторний розгляд справи здійснюється ВРП у пленарному складі у порядку, визначеному статтею 49 цього Закону.

Ураховуючи, що за результатами впровадження повномасштабної судової реформи та інституційних змін в Україні утворено ВРП, яка відповідно до чинного законодавства може давати оцінку діям судді при здійсненні правосуддя і приймати у зв'язку з цим остаточні рішення, Велика Палата Верховного Суду вважає, що заходом індивідуального характеру та законним способом відновлення порушених прав позивача в цій справі буде повторний розгляд новоутвореним органом питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності.

Згідно із частиною першою статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню із прийняттям у цій частині нового рішення - про часткове задоволення позову, в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 243, 250, 266, 308, 315, 317, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргуВищої ради правосуддя залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Верховної Ради України задовольнити частково.

3. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 травня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 скасувати.

4. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

4.1. Передати на повторний розгляд Вищої ради правосуддя вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності.

4.2. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. В іншій частині рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 травня 2018 року залишити без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Князєв
Суддя-доповідач О.Б. Прокопенко
Судді: С. В. Бакуліна Н. П. Лященко
В. В. Британчук Л. І. Рогач
Д. А. Гудима І. В. Саприкіна
О. С. Золотніков О. М. Ситнік
О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич
Л. М. Лобойко О. Г. Яновська