Справа № 363/2810/18
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 363/2810/18 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,

за участю секретаря Видмеденко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області про стягнення компенсації, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 20.08.2018, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області про стягнення з Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області відшкодування шкоди, пов'язаної з невиплатою одноразової компенсації по втраті годувальника, померлого чоловіка ОСОБА_4 - учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1, смерть якого пов'язана з Чорнобильською катастрофою, в розмірі 7586,00 грн.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 23.07.2018 адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області про стягнення компенсації - передано на розгляд Київському окружному адміністративному суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.08.2018 адміністративну справу №363/2810/18 за позовом ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області про стягнення компенсації передано за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Приймаюче оскаржувану ухвалу про передачу справи за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області суд першої інстанції виходив з того, що Вишгородський районний суд Київської області помилково здійснив передачу даної справи на розгляд Київському окружному адміністративному суду, оскільки Вишгородський районний суд Київської області є належним судом для розгляду даної справи за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Підсудність - це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи і між адміністративними судами однієї ланки щодо розгляду і вирішення справ, які належать до адміністративної юрисдикції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно пункту 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів), дій чи бездіяльності.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов'язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов'язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Як встановлено, предметом позову є стягнення з Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області відшкодування шкоди, пов'язаної з невиплатою одноразової компенсації по втраті годувальника, померлого чоловіка ОСОБА_4 - учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1, смерть якого пов'язана з Чорнобильською катастрофою, в розмірі 7586,00 грн.

Листом від 02.05.2018 №1040 на повторне звернення позивача у виплаті одноразової компенсації по втраті годувальника ОСОБА_3 відмовлено у зв'язку з несвоєчасним зверненням за вказаною виплатою, а саме, після спливу шести місяців з дати встановлення інвалідності або смерті годувальника.

Суд першої інстанції посилається на позицію Верховного Суду, викладену в постанові ВС від 07.03.2018 у справі 377/231/16-ц, відповідно до якої оскільки, як зазначає позивач, невиплатою Управлінням соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області щорічної допомоги на оздоровлення за 2016 рік їй завдано шкоди, тобто порушено цивільне право, то такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Однак, вказана позиція не підлягає застосуванню, так як з позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути відповідні кошти, посилаючись на неправомірну відмову в їх нарахуванні та виплаті. Тобто, зі змісту позову випливає, що позивач просить визнати таки дії Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області протиправними.

Колегія суддів вважає, що відсутність таких вимог у прохальній частині позову не змінює правову природу спору та не робить його цивільним.

Якщо така позовна заява буле подана в порядку ЦПК України, то у задоволенні позову буде відмовлено, так як дії суб'єкта владних повноважень не визнано протиправними.

Таким чином, права позивача залишаться незахищеними, що порушує загальну спрямованість адміністративного судочинства на захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у спірних відносинах із владою.

Тобто, правова природа спору відносить його саме до спору, що вирішується як справа адміністративної юрисдикції, що відповідно до ст. 19 КАС України відноситься до компетенції адміністративних судів.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Слід зауважити на тому, що суд, який прийняв до провадження та розгляду адміністративну справу з порушенням правил підсудності (як територіальної, так і предметної), не може вважатись «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки це поняття включає не лише правову основу створення та існування самого суду, а й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто визначають його юрисдикцію з розгляду певної категорії справ за встановленою законом процедурою.

Апелянт в апеляційній скарзі посилається на недопустимість спорів стосовно підсудності справ.

Так, відповідно до статті 30 КАС України, спори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються.

Адміністративна справа, передана з одного адміністративного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 29 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження адміністративним судом, до якого вона надіслана.

Справа, прийнята адміністративним судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому адміністративному суду.

Виходячи з положень зазначених норм КАС України, спори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються, а тому суд, якому передано справу, повинен її розглянути.

Аналогічні справи розглядаються по суті заявлених вимог Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду.

Отже, під час апеляційного розгляду справи, колегією суддів установлено, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи та здійснено порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про направлення справи за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області, через що ухвалу суду першої інстанції слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 19, 242, 308, 312, 320, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 20.08.2018 - задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 20.08.2018 - скасувати.

Направити справу за позовом ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області про стягнення компенсації для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 27.11.2018