Справа № 2240/2930/18
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2240/2930/18

Головуючий у 1-й інстанції: Майстер П.М.

Суддя-доповідач: Мельник-Томенко Ж. М.

26 листопада 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мельник-Томенко Ж. М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного підприємця ОСОБА_2 на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року (головуючий суддя Майстер П.М.) у справі за адміністративним позовом Приватного підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, треті особи - Пироговецька сільська рада Хмельницького району Хмельницької області, Хмельницька районна державна адміністрація, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року Приватний підприємець ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, в якому просила:

- визнати дії Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області щодо прийняття рішення про надання учаснику антитерористичної операції ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, Пироговецька сільська рада (за межами населеного пункту), для ведення особистого селянського господарства, протиправними;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про надання учаснику антитерористичної операції ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, Пироговецька сільська рада (за межами населеного пункту), для ведення особистого селянського господарства.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Приватного підприємця ОСОБА_2.

В даному випадку суд першої інстанції дійшов висновку, що даний спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Зокрема, посилаючись на порушення окружним судом норм матеріального та процесуального права, відсутність належного визначення характеру спору, суб'єктного складу правовідносин, предмету та підстав заявлених вимог, просив скасувати ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В силу положень п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає , з таких підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, предметом розгляду в межах даної справи є спір, що виник стосовно правомірності рішення про надання учаснику антитерористичної операції ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, Пироговецька сільська рада (за межами населеного пункту), для ведення особистого селянського господарства, яка на підставі Договору оренди земельної ділянки №292 від 03.10.2007 року надана у строкове платне користування позивачу - приватному підприємцю ОСОБА_2.

Суд першої інстанції, зазначивши, що позивач, оскаржуючи рішення відповідача, переслідує мету захистити власні майнові права та інтереси, зокрема право користування земельною ділянкою, дійшов висновку, що має місце спір про право цивільне, і подальше оспорювання права власності на спірну земельну ділянку не має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей встановлювати (визнавати) належність права власності на земельні ділянки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи і доводам апеляційної скарги, зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що «фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Згідно з пунктами 1 та 2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Виходячи з аналізу вказаних норм, суд вказує, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Як встановлено судом першої інстанції предметом розгляду даної справи є правомірність рішення суб'єкта владних повноважень щодо надання учаснику антитерористичної операції дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, яка перебуває згідно умов Договору оренди земельної ділянки №292 від 03.10.2007 року в строковому платному користуванні позивач.

Таким чином, предметом спору у цій справі є захист приватного інтересу позивача, порушеного, на його думку, відповідачем шляхом прийняття рішень щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки іншій особі.

Колегія суддів вважає, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Згідно зі статтею 5 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Пунктами «а», «б» частини першої статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Це положення узгоджується з вимогами частини другої статті 16 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі», згідно з яким укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Колегія суддів з огляду на правовідносини, що виникли між учасниками даної справи, дійшла висновку про реалізацією відповідачем (органом виконавчої влади - Головний управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області) власного права розпорядження земельною ділянкою, маючи при цьому рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими він вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Тобто відповідач на разі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

У цьому спорі учасники земельних правовідносин не підпорядковані один одному, а отже, суб'єкт владних повноважень - відповідач як орган виконавчої влади - владних управлінських функцій, у питанні укладення договору оренди, не здійснює.

Аналогічну правову позицію щодо застосування зазначених норм процесуального права висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25.04.2018 р. у справі №552/9255/15-а.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.

На підставі аналізу наведених правових норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб'єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 805/4506/16-а, від 27 червня 2018 року у справі № 815/6945/16.

Відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України у редакції, чинній на час прийняття рішень) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Аналіз зазначених обставин справи дає підстави вважати, що спір у цій справі не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів місцевого самоврядування, а стосується захисту його приватних інтересів шляхом припинення цивільних прав і обов'язків іншої особи.

В даному випадку судова колегія зауважує, що встановлені обставини унеможливлюють надання оцінки відносин сторін у цій справі як таких, що ґрунтуються на управлінських чи контролюючих функціях однієї сторони стосовно іншої.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що зазначена категорія спору не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Приватного підприємця ОСОБА_2.

При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтею 320 КАС України, за яких ухвала суду підлягає скасуванню, а наведені апелянтом доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Приватного підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 листопада 2018 року.

Головуючий Мельник-Томенко Ж. М.

Судді Ватаманюк Р.В. Сторчак В. Ю.