Справа № 826/17351/17
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2018-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 листопада 2018 року № 826/17351/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі

головуючої судді Добрівської Н.А.,

за участю:

секретаря судового засідання - Шаповалової К.В., позивача - ОСОБА_1,

представника третьої особи-2 - Іванова О.В.,

третьої особи-3 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

треті особи: 1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Деметра Плюс»,

2. Товариство з обмеженою відповідальністю «СІА»,

3. ОСОБА_3

про визнання протиправним та скасування висновку,

В С Т А Н О В И В:

22.12.2017 ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1, позивач) звернулась до суду з позовом до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі - Департамент містобудування, відповідач) з вимогою: визнати протиправним та скасувати висновок №14-0068-В (вих. №9054/0/12/09-15 від 17.07.2015) про погодження проекту землеустрою, розробленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Деметра Плюс», щодо відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «СІА» для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-громадської забудови з об'єктами соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури на вул. Марини Раскової, 4 у Дніпровському районі м. Києва.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що їй належить квартира в будинку за адресою: м. Київ, вул. Ованеса Туманяна, 3, який розташований на земельній ділянці, що безпосередньо межує з ділянкою, цільове призначення якої було змінено на підставі проекту землеустрою, погодженого оскаржуваним рішенням відповідача. В серпні 2017 року позивач з тексту судового рішення по справі №826/27/17 дізналась про існування висновку Департаменту містобудування №14-0068-В (вих. №9054/0/12/09-15 від 17.07.2015) про погодження проекту землеустрою, розробленого ТОВ «Деметра Плюс», щодо відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «CIA» для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-громадської забудови з об'єктами соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури на вул. Марини Раскової, 4 у Дніпровському районі м. Києва. При цьому оскаржуване рішення суперечить Генеральному плану м. Києва, затвердженому рішенням Київради №370/1804 від 28.03.2002, яким визначено, що зазначена територія за функціональним призначенням належить до промислової території та частково до вулиць та доріг. Відповідні зміни до Генерального плану стосовно спірної земельної ділянки не вносились, у зв'язку з чим відповідач, на переконання позивача не мав право погоджувати проект землеустрою, що вказує на порушення останнім вимог п. 6ст.1861 Земельного кодексу України. Крім того, позивач вказує на те, що оскаржуваний висновок, всупереч вимогам чинного законодавства є умовним, тобто містить певні умови, за яких надається погодження. До того ж, висновок підписаний не директором Департаментом, а його заступником, відтак, не є чинним, оскільки підписаний неповноважною особою.

Ухвалою від 28.12.2017 відкрито провадження у справі і призначено до розгляду у підготовчому засіданні.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл від 22.01.2018 за №114 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2018 визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду адміністративної справи №826/17351/17 та вказану справу передано 23.01.2018 на розгляд судді Добрівській Н.А., яка своєю ухвалою від 12.03.2018 прийняла справу до свого провадження і призначила її до розгляду у підготовчому засіданні.

26.03.2018 надійшла заява від Товариства з обмеженою відповідальністю «СІА» про його залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

У підготовчому засіданні 11.04.2018 судом залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Димера Плюс» (далі по тексту - ТОВ «Димера Плюс», третя особа-1), Товариство з обмеженою відповідальністю «СІА» (надалі - ТОВ «СІА», третя особа-2), оскільки постановлене у даній справі рішення, з урахуванням предмета оскарження, може плинути на права та інтереси вказаної особи.

11.04.2018 ОСОБА_3 подано заяву про вступ у справу третьою особо, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача, в якій ОСОБА_3 аргументував необхідність своєї участі у даній справі, оскільки вважає, що рішення по справі вплине на його охоронюваний законом інтерес у використанні майна (земельних ділянок), які належать йому як члену територіальної громади міста Києва.

Від третьої особи-2 - ТОВ «СІА» 15.05.2018 надійшли письмові пояснення (заперечення) на позов, в яких уповноважений представник просить суд відмовити у задоволені позову у повному обсязі та мотивує свою позицію тим, що оскаржуваний позивачем висновок безпосередньо не стосується прав та пресів ОСОБА_1 та не породжує для останньої настання будь-яких юридичних наслідків і не впливає на її права та обов'язки, що свідчить про відсутність передумов для звернення до суду із вимоги про скасування №14-0068-В (вих. №9054/0/12/09-15 від 17.07.2015). Також, представник третьої особи-2 у своїх поясненнях зазначає, що при прийнятті оскаржуваного висновку, відповідачем було враховано вимоги законів та відповідно до них нормативно-правових актів, перевірено як документації із землеустрою та й містобудівну документацію. В свою чергу Відповідачем враховуючи ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» правомірно зазначено, що прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою можливе після затвердження детального плату території.

Третьою особою-2 додатково подана заява про покладення судових витрат, понесених ТОВ «СІА» у розмірі 12 000,00 грн (витрати на професійну правничу допомогу) на позивача.

В своєму клопотанні від 15.05.2018 ТОВ «СІА» також просило залишити позовну заяву без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду із вимогою про скасування висновку відповідача, датованого 17.07.2015.

31.05.2018 від ТОВ «Деметра Плюс» надійшли письмові пояснення, в яких представник третьої особи-1 вказує, що відповідно до положень Земельного кодексу України було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та погоджений із структурним підрозділом Київської міської державної адміністрації у сфері містобудування та архітектури, за результатами розгляду було отримано Висновок №14-0668-В про погодження проекту землеустрою, який зареєстрований в Департаменті містобудування та архітектури 17.07.2015 № 9054/0/12/09-15. Одночасно третьою особою-1 зазначає про те, що не бачить необхідності брати участь у розгляді зазначеної справи.

У підготовчому засіданні 05.06.2018 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача залучено ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3, третя особа-3).

05.06.2018, за результатами розгляду клопотання ТОВ «СІА» про залишення позовної заяви без розгляду, з урахуванням наданих позивачем пояснень, судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні зазначеного клопотання.

Також у підготовчому засіданні 05.06.2018 судом постановлена ухвала про закінчення підготовчого провадження і призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

15.06.2018 від ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення по справі, в яких третьою особою-3 наголошується на тому, що оскаржуваний позивачем висновок та проект землевідведення суперечить діючій містобудівній документації та встановленому режиму забудови цієї території. Вважає, що проект землеустрою порушує його права, рішення про видачу зазначеного висновку має значні негативні наслідки.

Позивачем 21.08.2018 подані додаткові пояснення, в яких ОСОБА_1 детальніше аргументує викладені у позові доводи щодо невідповідності оскаржуваного висновку, який, на її переконання, суперечить містобудівній документації та діючому законодавству України, нормам Генерального плану міста Києва на період до 2020 року, порушує положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», нормативно-правові акти Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, відтак, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки порушує гарантовані законами та Конституцією України права на правову державу, в якій діє принцип верховенства права.

31.08.2018 ОСОБА_3 подано клопотання про долучення матеріалів до справи, які на його думку підтверджують його позицію та порушення його прав.

Відповідачем 10.10.2018 на вимогу суду надані витребувані документи заявлено клопотання розглядати справу без участі його представника.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та з урахуванням додаткових доводів, викладених у її поясненнях.

Представник ТОВ «СІА» у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав не доведення позивачем порушення її прав, свобод чи інтересів оскаржуваним висновком та правомірністю рішення відповідача, що прийняте останнім у межах його повноважень та з дотриманням вимог чинного законодавства.

ОСОБА_3 підтримав заявлені у позові вимоги і стверджував про незаконність висновку відповідача.

Повідомлені у відповідності до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач і третя особа-1 у судові засідання не з'явились.

Заслухавши пояснення учасників процесу, ознайомившись із письмово викладеними позиціями учасників справи, дослідивши надані ними документи, судом встановлено наступне.

В травні 2014 року ТОВ «СІА» звернулося до Київської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з місцем розташування за адресою: вул. Марини Раскової, 4 у Дніпропетровському районі, орієнтовним розміром 7,56 га, цільове призначення - будівництво, експлуатація та обслуговування житлово-громадської забудови з об'єктами соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури, з наміром одержання зазначеної земельної ділянки у користування (оренду) на 10 років для здійснення будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-громадської забудови з об'єктами соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури.

Клопотання зареєстроване Київською міською радою 23.05.2014 за №08/7118 та передано до Департаменту земельних ресурсів.

За результатами розгляду клопотання з доданою до нього документацією, Департаментом містобудування наданий висновок за №14-0668-В (вих. №8991/0/12-1/19-14 від 12.09.2014) щодо відповідності заявленої ініціативи містобудівній документації або ситуації, а також щодо наявних містобудівних умов і обмежень, що мають бути враховані при розробці документації із землеустрою.

Зокрема, у своєму висновку Департамент містобудування встановив, що відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 №370/1804, територія земельної ділянки за функціональним призначенням належить до промислової території та частково до території громадських будівель і споруд.

Одночасно відповідач визначив ряд містобудівних обмежень та умов землекористування, які мають бути визначені для даної земельної ділянки в проекті землеустрою згідно з чинним містобудівним законодавством, відповідним нормами і правилам, в тому числі щодо врахування функціонального призначення земельної ділянки в містобудівній документації (розробити детальний план території із визначенням функціонального призначення території відповідно до заявленої ініціативи).

За підсумками наведеного у висновку №14-0668-В (вих. №8991/0/12-1/19-14 від 12.09.2014) Департамент містобудування зазначив, що не заперечуватиме проти розроблення документації із землеустрою в установленому законодавством порядку.

На підставі рішення Київської міської ради від 08.10.2015 за №129/2032 «Про повернення історичних назв, перейменування та найменування вулиць, провулку у місті Києві» вулицю Марини Раскової було перейменовано на вулицю Євгена Сверстюка.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази з урахуванням повідомлених учасниками справи обставин, суд при вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення позову, виходить з наступного.

За змістом частини третьої статті 20 Земельного кодексу України (в редакції на день виникнення спірних правовідносин) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом і погоджується в порядку, встановленому статтею 1861 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - другої статті 1861 Земельного кодексу України, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об'єкт будівництва або планується розташування такого об'єкта, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Частиною третьою статті 1861 Земельного кодексу України визначаються органи, якими погоджуються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок: природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об'єкта природно-заповідного фонду або в межах прибережної захисної смуги; розташованої на території пам'яток культурної спадщини національного значення, їх охоронних зон та охоронюваних археологічних територіях; розташованої на території земель історико-культурного призначення, пам'яток культурної спадщини місцевого значення, їх охоронних зон, в історичних ареалах населених місць та інших землях історико-культурного призначення; лісогосподарського призначення; водного фонду.

Відповідно до частини п'ятої статті 1861 Земельного кодексу України, органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Правовим наслідком отримання суб'єктом звернення від уповноваженого органу висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є виникнення права на подальше узгодження матеріалів з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій (містобудівної документації), а в разі отримання відмови в такому погодженні - на усунення виявлених недоліків або оскарження такого висновку у визначеному законодавством порядку.

Тобто, висновок, виданий компетентним органом у відповідності до статті 1861 Земельного кодексу України, створює правові наслідки саме для особи (фізичної або юридичної), яка має намір щодо забудови території і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Такою особою у спірних правовідносинах є Товариство з обмеженою відповідальністю «СІА».

ОСОБА_1, стверджуючи про порушення її прав, свобод та інтересів оскаржуваним висновком Департаменту містобудування №14-0068-В (вих. №9054/0/12/09-15 від 17.07.2015), вказує на те, що оскаржуване рішення відповідача порушує гарантовані законами та Конституцією України права на правову державу, а також зазначає, що на початку 2012 року придбала квартиру поряд із спірною земельною ділянкою, на якій не планувалось масштабних будівництв, що було важливим при обранні нею майбутнього місця проживання.

Згідно з частини 1 статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У абзаці 1 частини 2 свого рішення від 25.12.1997 за №9-зп, Конституційний суд України зазначає, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Водночас, відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на день звернення позивача до суду із даним позовом), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначає завдання адміністративного судочинства як справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Приписами пункту 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Частина перша статті 5 цього ж Кодексу вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

З огляду на викладене вище, рішення суб'єкта владних повноважень є такими, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

У Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Верховний Суд України у своїй постанові від 10.04.2012 в справі №21-1115во10 зазначає наступне: «суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням».

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №2-зп від 23.06.1997 у справі №3/35-313 вказано, що «…за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

Відповідно до пункту 5 Рішення Конституційного Суду України №9-рп/2008 від 22.04.2008 у справі №1-10/2008, при визначенні природи «правового акту індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, права позивача не були порушені у зв'язку з тим, що оскаржуване позивачем у даному провадженні рішення не створює для позивача правових наслідків - не наділяє новими правами, не впливає на інтереси, не встановлює нових (порівняно з часом до винесення оскаржуваного рішення) обов'язки.

Таким чином, на підставі встановлених фактичних обставин справи, суті позовних вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку про те, що в даній адміністративній справі позивачем не доведено існування станом на момент розгляду справи факту порушення її законних прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Щодо клопотання третьої особи-2 про покладення на позивача судових витрат, понесених ТОВ «СІА» у розмірі 12 000,00 грн (витрати на професійну правничу допомогу), суд не вбачає підстав для його задоволення у зв'язку з ненаданням Товариством з обмеженою відповідальністю «СІА» доказів на підтвердження факту понесення таких витрат - не доведенням оплати таких послуг у відповідності до пункту 4.2 Договору про надання правової допомоги від 31.01.2018.

Керуючись статтями 3, 15-11, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя Н.А. Добрівська