Справа № 260/1087/18
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

27 листопада 2018 року м. Ужгород№ 260/1087/18
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Іванчулинця Д.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: вул. АДРЕСА_1 фактичне місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП - НОМЕР_1), ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_2 серія та номер паспорта НОМЕР_2 від 09 липня 2013 року, м. Рахів, РВ УМВС України в Закарпатській області) до виконавчого комітету Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області (вул. Шевченка, буд. 114, с. Богдан, Рахівський район, Закарпатської області, ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 (АДРЕСА_3) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, АДРЕСА_3), про визнання бездіяльності протиправної та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - позивачі) звернулися до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до виконавчого комітету Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області (далі - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яким просять: 1) визнати протиправною бездіяльність виконавчого комітету Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області щодо не звернення до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про перебудову або знесення господарської споруди - сараю для зберігання дров; 2) зобов'язати виконавчий комітет Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області на протязі десяти днів з дня набрання рішенням законної сили звернутися до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про перебудову господарської споруди - сараю для зберігання дров.

Ухвалою судді від 12 жовтня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - п'ятнадцять днів з дня вручення йому копії даної ухвали суду та роз'яснено сторонам, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі являються власниками земельної ділянки площею 0,14 га з цільовим призначенням будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_3 Зі східної сторони дана ділянка межує із землями загального користування (дорогою), на якій ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було без відповідного дозволу, погодження та відведення (виділення), в порушення вимог статті 83 Земельного кодексу України, статті 376 Цивільного кодексу України, положень пункту 3.25 Державних будівельних норм України. Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92, - збудовано (встановлено) капітальну господарську споруду - сарай - для зберігання господарського реманенту. Зазначений сарай розташовано на межі земельної ділянки позивачів, зокрема, приблизно на 30 сантиметрів у глибину ділянки, що унеможливлює її повне, безперешкодне та вільне використання, у тому числі, унеможливлює будівництво капітальної огорожі. ОСОБА_3 зобов'язувався перебудувати або демонтувати вказаний сарай, однак, зазначеного не вчинив. Не зважаючи на звернення позивачів від 02 липня 2018 року до ОСОБА_3, звернення їх 22 серпня 2018 року зі скаргою до Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, жодних конкретних дій з боку органу місцевого самоврядування з приводу вирішення даного питання не вчинено і орган місцевого самоврядування, на думку позивачів, самоусунувся від виконання своїх безпосередніх обов'язків, переклавши їх виконання на позивачів, на підставі вищенаведеного просять позов задовольнити.

З відзиву на позовну заяву від 29 жовтня 2018 року вбачається, що тимчасова споруда була побудована задовго до того, як позивачі придбали земельну ділянку, на момент придбання позивачі не мали претензії ні до попереднього користувача, ні до громадян ОСОБА_3, попередній власник земельної ділянки надав усну згоду на будівництво тимчасової споруди поруч з його ділянкою, скарг з боку сусідів не було, дорога, біля якої розміщена тимчасова будова, відповідає державним будівельним нормам, а твердження позивачів про те, що тимчасова будова розташована її більшою (основною) частиною на земельній ділянці, яка є дорогою загального користування, - є надуманими та неправдивими. Під час розгляду звернення позивачів комісією на місці було встановлено, що тимчасова споруда дійсно розміщена біля 30 см на земельній ділянці позивачів, але до початку будівництва огорожі позивачами тимчасова споруда не захоплювала їх земельну ділянку. Враховуючи те, що в штаті сільської ради відсутні спеціалісти, які б могли визначити фактичну площу земельної ділянки, тобто, встановити по геодезичній зйомці тверді межові знаки, комісія рекомендувала позивачам замовити експертизу по встановленню твердих межових знаків. Крім того, дана споруда є тимчасовою, без улаштування фундаменту, а тому, згідно постанови Кабінету Міністрів України № 406 від 07 червня 2017 року, не потребує отримання дозволів. Також вважає, що відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності, вимагаючи усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов). У жовтні 2017 року позивачі звернулися до Рахівського районного суду з позовом про усунення перешкоду у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно зведеної будівлі. У задоволенні позову позивачів відмовлено. Також вказує, що звернення позивачів розглядалися на місці у присутності сільського голови, працівників сільської ради, депутатів сільської ради та за участі сторін і на кожне звернення позивачів була надана вмотивована відповідь у терміни, що відповідають законодавству. На підставі вищенаведеного просить у задоволенні позову відмовити.

Із відповіді на відзив вбачається, що позивачі не погоджуються з твердженнями відповідача про те, що у даному випадку мають місце цивільно-правові відносини, які слід вирішувати в порядку цивільного судочинства. Натомість, позивачі вважають, що відповідачем як органом місцевого самоврядування не вчинено жодних дій для вирішення даного спору, і відповідач перекидає виконання своїх конституційних обов'язків на позивачів. Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Таким чином, позивачі вважають, що орган місцевого самоврядування усувається від виконання своїх конституційних обов'язків. Рішення же суду першої інстанції не може бути підставою для відмови у розгляді даного адміністративного позову, оскільки предметом даного спору є бездіяльність органу місцевого самоврядування. Виходячи з логіки доводів відповідача, кожна особа має право в будь-якому місці встановити будь-яку господарську споруду без улаштування фундаменту і на такі дії не розповсюджується положення ДБН України, Земельного кодексу України та Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об'єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 406 від 07 червня 2017 року. Також безпідставним є посилання відповідача про відсутність у попереднього власника претензій до громадян ОСОБА_3, - з огляду на ту обставину, що попереднім власником земельної ділянки ОСОБА_5 було подано заяву з проханням вирішити питання щодо самовільного будівництва, оскільки ці обставини унеможливлюють зведення паркану на своїй земельній ділянці. На підставі вищенаведеного просять позов задовольнити.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 серпня 2016 року являються власниками земельної ділянки розміром 0,14 га з цільовим призначенням будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_3 Зазначений факт підтверджено також відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, актом встановлення меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами.

По справі встановлено, що зі східної сторони земельна ділянка позивачів межує із землями загального користування (дорогою), на якій ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було без відповідного дозволу, погодження та відведення (виділення), збудовано (встановлено) капітальну господарську споруду - сарай - для зберігання господарського реманенту. Зазначений сарай розташовано на межі земельної ділянки позивачів, зокрема, приблизно на 30 сантиметрів у глибину ділянки, що унеможливлює її повне, безперешкодне та вільне використання, у тому числі, унеможливлює будівництво капітальної огорожі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10 жовтня 2016 року звернулися із зверненням № 221 до Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області щодо самовільно збудованої споруди (шопи), що прилягає до меж їх земельної ділянки.

Зі змісту відповіді на дане звернення № 485 від 28 жовтня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 письмово заявив про те, що він не проти забрати дану споруду (шопу) при будівництві позивачами житлового будинку. На підставі вищезазначеного позивачам запропоновано дійти між собою добросусідських відносин, а при недосягненні згоди звернутися до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Закарпатській області.

14 жовтня 2016 року позивачка ОСОБА_2 звернулася із скаргою до інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Закарпатській області.

Із відповіді управління Державної архітектурно-будівельної інспекції і Закарпатській області № 1007-1.14/2013 від 21 листопада 2016 року вбачається, що згідно ч. 3 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення малих архітектурних форм (у даному випадку, тимчасової споруди) перебуває у компетенції органів місцевого самоврядування і не належать до компетенції Управління.

06 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до голови Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області із проханням зобов'язати ОСОБА_3 забрати збудовану на межі її земельної ділянки споруду.

Із відповіді на дане звернення № 118 від 19 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_3 рекомендовано дійти згоди щодо розміщення даної споруди або знести таку.

Із висновків тимчасової комісії по розгляду звернень громадян на виконання розпорядження сільського голови від 27 липня 2017 року вбачається, що в результаті комісійного обстеження комісією виявлено, що станом на 25 липня 2017 року на земельній ділянці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено огорожу, яка кріпиться на фундаменті, частина якої не завершена у зв'язку із розміщенням тимчасової споруди ОСОБА_4, яка приблизно на 30 сантиметрів захоплює земельну ділянку позивачів. Оскільки у штаті сільської ради відсутні спеціалісти для визначення фактичної площе земельної ділянки, то ОСОБА_2 рекомендовано замовити експертизу по встановленню твердих межових знаків з метою встановлення факту самовільного захоплення частини земельної ділянки.

По справі встановлено, що 02 липня 2018 року позивачі звернулися із письмовою пропозицією до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і з метою досудового врегулювання спору просили надати письмову відповідь про надання згоди на безспірний (позасудовий) порядок вирішення спору із зазначенням способів та термінів виконання, зокрема, зазначити, чи буде дана господарська споруда демонтована або перебудована.

Зазначену пропозицію ОСОБА_3 отримав особисто 06 липня 2018 року, факт чого підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що міститься у матеріалах справи, однак, на таку не відреагував.

22 серпня 2018 року позивачі звернулися зі скаргою до відповідача і просили звернутися до суду із позовом щодо відповідної перебудови або знесення сараю.

У відповідь на зазначену скаргу відповідач повідомив, що спірна будівля не являється самочинним будівництвом, натомість, з тимчасовою спорудою (без улаштування фундаменту), не являється нерухомим майном, а тому спірні правовідносини не підлягають вирішення в порядку ст. 376 Цивільного кодексу України. Зазначено, що у сільській раді не врегульовано питання про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок з тимчасовими спорудами.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають:

а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об'єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об'єктів тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішеннями органів виконавчої влади передаються у комунальну власність.

До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать:

а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо);

б) землі під залізницями, автомобільними дорогами, об'єктами повітряного і трубопровідного транспорту;

в) землі під об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом;

г) землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом;

ґ) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом;

д) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування;

е) земельні ділянки, штучно створені в межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об'єктів, або на земельних ділянках дна водних об'єктів;

є) землі під об'єктами інженерної інфраструктури міжгосподарських меліоративних систем, які перебувають у комунальній власності.

Судом встановлено, що вулиця Л.Українки в с. Богдан Рахівського району Закарпатської області відноситься до земель загального користування і входить до інженерних споруд та комунікацій с. Богдан, не може бути передана (відведена, використана) у приватну власність чи оренду, як земля громадської забудови.

Згідно ч. 1 ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Відповідно до п. 42 та п. 44 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації; встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до пп. 9 п. «а» ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження: надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

Згідно пп. 3 та 6 п. «б» ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження: здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу; вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування.

Відповідно до ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Таким чином, суд погоджується із твердженням позивачів про те, що виконавчий комітет Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області для виконання покладених на нього завдань має право в установленому законом порядку проводити претензійно-правову роботу, звертатися до суду з позовами щодо захисту прав та законних інтересів, а також інтересів з питань державного архітектурно-будівельного контролю та контролю у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

В п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за КАС України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Одночасно ст. 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Крім того, в ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, суд акцентує увагу, що за змістом наведеної норми Конституції України та КАС України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тож, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Суд констатує, що у даному адміністративному позові позивачі надають вичерпне пояснення, в чому полягає їх порушене право, а також знайшли своє підтвердження численні намагання позивачів владнати спір.

Зважаючи на наведене в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позивачем наведено обставини, які б свідчили про наявність порушеного права, а тому позов слід задовольнити.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачами було сплачено судовий збір у сумі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією від 02 жовтня 2018 року.

Отже, понесені позивачами судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають присудженню на їх користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище вказаного суд приходить до висновку, що, беручи до уваги, що позовні вимоги підтверджено належними та допустимими доказами, то позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 139, 241-246, 255, 257, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: вул. АДРЕСА_1 фактичне місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП - НОМЕР_1), ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_2 серія та номер паспорта НОМЕР_2 від 09 липня 2013 року, м. Рахів, РВ УМВС України в Закарпатській області) до виконавчого комітету Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області (вул. Шевченка, буд. 114, с. Богдан, Рахівський район, Закарпатської області, ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 (АДРЕСА_3) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, АДРЕСА_3), про визнання бездіяльності протиправної та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність виконавчого комітету Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області щодо не звернення до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про перебудову або знесення господарської споруди - сараю по АДРЕСА_3

3. Зобов'язати виконавчий комітет Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області (вул. Шевченка, буд. 114, с. Богдан, Рахівський район, Закарпатської області, ) звернутися до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про перебудову або знесення господарської споруди - сараю по АДРЕСА_3

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області (вул. Шевченка, буд. 114, с. Богдан, Рахівський район, Закарпатської області, ) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: вул. АДРЕСА_1 фактичне місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП - НОМЕР_1), сплачений судовий збір у розмірі 352,40 грн., ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_2, серія та номер паспорта НОМЕР_2 від 09 липня 2013 року, м. Рахів, РВ УМВС України в Закарпатській області) сплачений судовий збір у розмірі 352,40 грн.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня проголошення, а в разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.В. Іванчулинець