Справа № 205/3278/2018 (2а/205/92/2018)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

27 листопада 2018 року м. Дніпросправа № 205/3278/2018
провадження №2а/205/92/2018

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року (суддя Приходченко О.С.) по справі №205/3278/2018 (провадження №2а/205/92/2018) за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти №5 батальйону №4 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області рядового поліції Шевцової Ірини Вікторівни про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням внесених уточнень, просив скасувати постанову інспектора роти №5 батальйону №4 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області рядового поліції Шевцової Ірини Вікторівни серія ЕАА №399526 від 11.05.2018 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.122 КУпАП та закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначає про те, що 11.05.2018 року відповідачем відносно нього складено оскаржувану постанову, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.122 КУпАП. Позивач вказував на недотримання відповідачем встановленого ст.278,279 КУпАП порядку підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення та процедури розгляду справи. Крім цього, за позицією позивача, відповідачем неправомірно винесено спірну постанову на місці зупинки автомобіля позивача, а не за місцезнаходженням органу, який уповноважений розглядати таку справу, у зв'язку з чим позивач був позбавлений можливості скористатися у повному обсязі своїми процесуальними правами, передбаченими ст.268 КУпАП. Також, як зазначає позивач, в порушення вимог ч.3 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», відповідач не назвала свого прізвища, посаду, спеціальне звання; не оголосила оскаржувану постанову.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року адміністративний позов задоволено. Крім цього, стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області (, місце знаходження за адресою: 49000, м. Дніпро, Троїцька площа, 2-а) в дохід держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривень 80 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що оскаржена постанова не містить посилання на докази вчинення позивачем адміністративного

правопорушення, які визначені ст.251 КУпАП.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позову. Апеляційна скарга обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо неправомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Заявник апеляційної скарги вказує на те, що під час винесення оскаржуваного рішення інспектор патрульної поліції діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом та з огляду на встановлений факт скоєння позивачем ПДР, обгрунтовано виніс постанову про притягнення останнього до адміністративної відповідальності. Крім цього, скаржник не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з УПП в дохід держави судового збору. Вказане, з позицією скаржника, не відповідає нормам законодавства, оскільки позивач у даній справі звільнений від сплати судового збору та не поніс судових витрат.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що 11 травня 2018 року інспектором роти №5 батальйону №4 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області рядового поліції Шевцовою Іриною Вікторівною винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАА №399526, згідно з якою 11.05.2018р. о 10:55 год. позивач, керуючи автомобілем Volkswagen Polo д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Робочій у м. Дніпрі, буд. 129, здійснив зупинку на місці, яке призначено для інвалідів, позначено додатковою табличкою 7.17, чим порушив п. 8.4 «г» ПДР України.

Відповідно до вказаної постанови позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1020 гривень.

Правомірність та обґрунтованість вказаної постанови є предметом спору, який передано на вирішення суду.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Проте, згідно з ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Як вбачається з мотивувальної частини оскарженої постанови у справі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 11.05.2018р. о 10:55 год., керуючи автомобілем Volkswagen Polo д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Робочій у м. Дніпрі, буд. 129, здійснив зупинку на місці, яке призначено для інвалідів, позначено додатковою табличкою 7.17, чим порушив п. 8.4 «г» ПДР України.

Відповідно до розділу 34 ПДР України розмітка 1.30 - позначає місця стоянки транспортних засобів, які перевозять інвалідів чи на яких установлено розпізнавальний знак «Інвалід».

Дорожній знак 5.38 розділу 33 ПДР України «Місце для стоянки», разом з табличкою 7.17 розділу 33 «Інваліди», встановлює, що діє знака 5.38 поширюється лише на мотоколяски і автомобілі, на яких установлено розпізнавальний знак «Інвалід».

Частиною 5 статті 122 КУпАП передбачена відповідальність, зокрема, за зупинку чи стоянку транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 здійснення зупинки свого автомобіля на місці, призначеному для транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю, не заперечує, однак вказує на те, що така зупинка була обумовлена об'єктивними причинами.

Так, згідно наданих позивачем до суду письмових пояснень (а.с.35), 11 травня 2018 року він віз свого батька ОСОБА_1 з ДЗ «Дорожня клінічна лікарня», у якій останній лікувався після ішемічного інсульту. Дорогою у батька позивача погіршилося самопочуття, і з метою придбання лікарських препаратів, позивач під`їхав до аптеки «Медичної академії» за адресою: м.Дніпро, вул. Робоча, 129. Оскільки вільним для паркування було лише місце для транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю, а стан батька погіршувався, позивач був вимушений зупинитися на цьому місці. Згідно наданої позивачем виписки №2793 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, з 29 квітня 2018 року по 10 травня 2018 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в ДЗ «Дорожня клінічна лікарня».

В матеріалах справи міститься диск з відеозаписом з місця правопорушення (а.с.23), дослідженням якого, судом апеляційної встановлено, що позивач повідомляв інспектора патрульної поліції про обставини, за яких він був вимушений здійснити зупинку автомобіля на місці, призначеному для транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю.

Згідно зі ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об'єктивно з'ясувати обставини справи, зокрема значимість вчиненого правопорушення, наявність обставин, що пом'якшують відповідальність, наявність заподіяної шкоди.

В оскаржуваній постанові про накладення адміністративного стягнення, відповідачем було тільки визначено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення та визначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

При цьому, в оскарженій постанові відсутні відомості стосовно того, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення відповідачем було взято до уваги пояснення позивача та досліджено обстановку, в якій вчинене правопорушення.

Слід зазначити, що за положеннями статті 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Згідно ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що здійснена позивачем зупинка в місці, призначеному для транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю, мала вимушений характер, здійснена позивачем з метою придбання ліків для надання термінової медичної допомоги батькові, але вказані обставини відповідачем дослідженні не було та вказаним поясненням позивача не надано належної правової оцінки.

Таким чином, оскаржену постанову у справі про притягнення до адміністративної відповідальності не можливо визнати обґрунтованою у зв'язку з чим вона підлягає скасуванню.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами скаржника щодо відсутності підстав для стягнення судового збору з Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області.

Згідно з ч. 4 ст. 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.

Верховний Суд України у постановах від 13 грудня 2016 року у справі № 21-1410а16 та від 31 січня 2017 року у справі № 298/1232/15-а висловив правовий висновок щодо застосування положень законодавства, які регулюють відносини, пов'язані зі сплатою судового збору у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Зокрема, Верховний Суд України зазначив, що у справах про оскарження постанов у справах про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288, КУпАП, статей 2-4 Закону України "Про судовий збір" позивач звільняється від сплати судового збору. КУпАП дає вичерпний перелік осіб, які можуть мати статус позивача у справах про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення і на цій підставі не повинні сплачувати судовий збір при зверненні до суду першої інстанції.

У випадку незгоди із судовим рішенням, прийнятим за наслідками розгляду справи цієї категорії, позивач вправі оскаржити його в апеляційному порядку. Однаковою мірою це стосується й відповідача у спірних правовідносинах, оскільки він як рівноправна сторона в адміністративній справі також має право на апеляційне/касаційне оскарження судового рішення.

У цій справі, з огляду на предмет оскарження, позивач звільнений від сплати судового збору. Матеріалами справи підтверджено, що позивачем по даній справі судових витрат не понесено.

За правилами ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, враховуючи вищенаведені обставини та приймаючи до уваги, що позивачем, якого звільнено від сплати судового збору за подання адміністративного позову у даній справі, під час розгляду даної справи не було понесено будь-яких судових витрат, що свідчить про відсутність підстав для їх компенсування на користь держави за рахунок Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково стягнув з Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області в дохід держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривень 80 коп.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області в дохід держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривень 80 коп. підлягає скасуванню, в іншій же частині рішення суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року по справі №205/3278/2018 (провадження №2а/205/92/2018), в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області (, місце знаходження за адресою: 49000, м. Дніпро, Троїцька площа, 2-а) в дохід держави судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривень 80 коп. - скасувати.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року по справі №205/3278/2018 (провадження №2а/205/92/2018) - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ч.3 ст.272 Кодексу адміністративного судочинства України касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 27.11.2018р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк