Справа № 813/3941/16
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 813/3941/16 Суддя (судді) першої інстанції: Скочок Т.О.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Кузьменка В. В.,
суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,
за участю секретаря Видмеденко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.05.2018, -

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання неправомірним та скасування рішення від 07.10.2016 №515-16 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішення відповідача про відмову в у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим і таким, що прийнято без належної оцінки всіх обставин, оскільки у позивача є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних переконань.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.05.2018 позов задоволено частково:визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №515-16 від 07.10.2016 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує захисту; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача від 29.04.2016 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що відповідачем правомірно відмовлено у позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивачем не документально не підтверджено, що у нього склалися умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту».
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.
Відкладення розгляду справи спричинить невиправдане порушення процесуального строку її розгляду.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в даній справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Узбекистану, народився у с. Акташ, Галляаралського р-ну, Джиззацької обл., Республіки Узбекистан, за національністю - узбек, за віросповіданням мусульманин. До України прибув 26.10.2012 легально літаком. На момент звернення із заявою-анкетою від 29.04.2016 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на території України перебував нелегально.
29.10.2012 позивач вперше звернувся до Головного управління ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС України від 15.03.2013 №130-13 заявнику було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заявник оскаржував дане рішення ДМС України від 15.03.2013 №130-13 до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.07.2013 у справі №826/8207/13-а відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . Вказане рішення суду ОСОБА_1 до Київського апеляційного адміністративного суду не оскаржувалось.
14.05.2015 ОСОБА_1 повторно звернувся до Головного управління ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом Головного управління ДМС України в м. Києві від 04.06.2015 №360 ОСОБА_1 відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з необґрунтованістю заяви (ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
29.04.2016 позивач знов звернувся до Головного управління ДМС України у Львівській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив наступні причини: у зв`язку із журналістською діяльністю, участю у пікетах проти беззаконня влади Узбекистану та її правоохоронних органів, а також у зв`язку з постійною опозиційною діяльністю заявника. Також заявник повідомив, що він брав участь у Революції Гідності в 2013-2014 роках та у бойових діях на сході України у складі добровольчого батальйону «Айдар» у 2014 - 2015 роках. З урахуванням наведеного заявник посилався на наявність прямої загрози його життю та свободі у випадку його повернення до країни походження.
Причиною виїзду з країни походження ОСОБА_1 зазначив, що декілька разів його було заарештовано на різні терміни за участь у пікетах проти беззаконня влади Узбекистану та у зв`язку із його співробітництвом з закордонними ЗМІ.
Додатково заявник повідомив, що у зв`язку з його діяльністю (в т.ч. на території України) при поверненні до Узбекистану його можуть притягнути до відповідальності за рядом статей Кримінального кодексу Республіки Узбекистан, зокрема: за ст. 154 (найманство), 154-1 (вербування), 139 (наклеп), 140 (образа), 159 (посягання на Конституційний лад), 156 (збурення національної, расової, етнічної та релігійної ворожнечі), 158 (посягання на Президента).
24.05.2016 та 13.07.2016 Головне управління ДМС України у Львівській області на стадії розгляду заяви провело із заявником декілька співбесід, в ході яких заявник повідомив, що у період з 2002 по 2011 роки в Узбекистані він працював на будівництві, був співвласником меблевого цеху. Поряд з цим він у 2011 році брав участь у пікетах проти свавілля у національних судах та органах внутрішніх справ, використання праці дітей на бавовняних полях. Одночасно заявник надавав інформацію про події в країні на радіо «Бі-бі-сі» та «Свобода», однак не під своїм іменем. Як стверджував заявник, опозиційну діяльність проти влади Узбекистану (режиму президента Іслама Карімова) він вів самостійно, до складу політичних партій не входив.
Як стверджував заявник, за участь у пікетах в Узбекистані його неодноразово заарештовували та під час таких арештів він піддавався знущанням та до нього застосовували тортури через політичні погляди. Обставини арештів заявник письмово підтвердити не зміг, оскільки такі арешти правоохоронними органами документально не оформлювались.
З метою уникнення втручання правоохоронних органів ОСОБА_1 на деякий час переїхав до Казахстану, де він з 2012 року займався журналістською діяльністю працював редактором, а потім головним редактором в інтернет виданнях, в тому числі в міжнародному фонді «Zamondosh». Даний Фонд займається підтримкою талановитої молоді, демократії та свободи слова. Наразі заявник рахується регіональним редактором Фонду за напрямом Україна та Білорусь.
В Казахстані міграційна служба відмовила ОСОБА_1 у наданні притулку, у зв`язку з чим він переїхав до України.
Після прибуття до України 26.10.2012 ОСОБА_1 звернувся до міграційної служби у встановленому порядку. Поряд з цим, упродовж періоду перебування на території України ОСОБА_1 приймав участь в українській «Революції гідності» (з листопада 2013 року до 06.09.2014), влітку 2014 року вступив до організації Міжнародна академія козацтва корпус спецпризначення «Вікінг» та брав участь в АТО на сході України у складі добровольчого батальйону «Айдар» (з 07.09.2014 по 24.08.2015), зокрема: воював у м. Щастя, Луганської обл., був поранений та лікувався.
На підтвердження наведених обставин щодо здійснення ним журналістської діяльності та участі у подіях на території України ОСОБА_1 були надані лист-звернення, довідка та службова характеристика керівників Міжнародної академії козацтва, лист народного депутата України (колишнього командира 24-го окремого штурмового батальйону «Айдар» Збройних Сил України) ОСОБА_2 , рекомендація колишнього керівника міжнародного фонду «Zamondosh» ОСОБА_3 , документи з лікувальних закладів щодо перебування ОСОБА_1 на лікуванні у періоди з 16.11.2014 по 20.11.2014 (Щастинська міська лікарня) та з 02.03.2015 по 13.03.2015 (Комунальна лікувально-профілактична установа Селидівська центральна міська лікарня).
Також позивачем надано довідку Громадської організації «Айдар Волонтерська допомога», відповідно до якої ОСОБА_1 починаючи з 01.04.2016 працює на безоплатній основі волонтером в цій Громадській організації.
На переконання ОСОБА_1 , у разі його повернення до країни походження він зазнає переслідувань та може бути ув`язнений через свої політичні погляди та опозиційну діяльність. Крім того, відповідно до законодавства Узбекистану факт участі в АТО є підставою для позбавлення ОСОБА_1 громадянства Узбекистану та притягнення до кримінальної відповідальності.
Крім того, Головним управлінням ДМС України у Львівській області 25.05.2016 було запитано інформацію в Управління СБУ у Львівській області та Сектору Укрбюро Інтерполу Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо проведення перевірок наявності обставин, за яких ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У відповідь отримано листи від 22.07.2016 №62/2/3-5331 та від 30.05.2016 №33/16/Р/1136, за змістом яких таких відомостей щодо позивача виявлено не було та про відсутність інформації про нього в переліку осіб, яких оголошено в розшук каналами Генерального секретаріату Інтерполу.
Отже, за наслідками розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Головне управління ДМС України у Львівській області склало висновок від 22.09.2016, в якому відповідно до отриманих від позивача пояснень, документів та додатково отриманої інформації визнало документально підтвердженими твердження заявника про його участь у подіях на Майдані та в АТО.
Разом з цим у висновку було зазначено про відсутність документів, які підтверджують: факти переслідування заявника правоохоронними органами Узбекистану чи Казахстану з причини зайняття журналістською діяльністю; наявність підстав вважати, що узбеки - учасники Революції гідності та АТО можуть стати жертвами переслідувань в Узбекистані з боку державних чи недержавних агентів через свої політичні переконання та громадську позицію або їх життю, здоров`ю чи безпеці може загрожувати небезпека.
Посилання заявника на можливість притягнення його до кримінальної відповідальності у зв`язку з діяльністю на території України Головне управління відхилило з посиланням на п. 56 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН та на факт нейтральності позиції Республіки Узбекистан по відношенню до України, а саме: в частині позиції щодо анексії Криму. Крім того, Головне управління зазначило про відсутність в Узбекистані внутрішньодержавного або міжнародного збройного конфлікту та про відсутність з боку заявника повідомлень про ризик застосування щодо останнього смертної кари або виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, уразі повернення у країну походження.
В результаті Головне управління у своєму висновку від 22.09.2016 кваліфікувало заявника як економічного емігранта та запропонувало відмовити громадянину Узбекистану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав відсутності умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Рішенням ДМС України №515-16 від 07.10.2016 вищезазначений висновок Головного управління ДМС України у Львівській області підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.
Повідомленням Головного управління ДМС України у Львівській області від 27.10.2016 №71 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.
Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначені поняття:
біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України;
особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Стаття 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вказує на порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Статтею 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено вимоги до оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Даною статтею встановлено, що працівником органу міграційної служби проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником; орган міграційної служби спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону; у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається й такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України; орган міграційної служби направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; документи, отримані або підготовлені органом міграційної служби під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника; після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особова справа заявника разом з письмовим висновком органу міграційної служби, який розглядав заяву, надсилається до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції для прийняття остаточного рішення за заявою.
Відповідно до частини 3 статті 10 вказаного Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.
В силу статті 5 даного Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З матеріалів справи вбачається, що позивач після прибуття до України звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки в нього є побоювання стати жертвою переслідування на політичному ґрунті, тому що займався журналістською діяльністю, брав участь у пікетах проти беззаконня влади Узбекистану та її правоохоронних органів, а також у зв`язку з постійною опозиційною діяльністю заявника, його участі в українській «Революції гідності» (з листопада 2013 року до 06.09.2014), участь в АТО на сході України у складі добровольчого батальйону «Айдар» тощо.
На підтвердження зазначених обставин в матеріалах справи у наявності, зокрема, прес-релиз Посольства Республіки Узбекистан в Україні, з якого вбачається, що особи, які брали участь у бойових діях на території України будуть притягнуті до кримінальної відповідальності за ст. 154 Кримінального кодексу Республіки Узбекистан. (т.1 а.с. 43)
Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
При цьому, саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є головним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, проте ці побоювання повинні бути реальними.
Враховуючи вищенаведені норми закону, наявні в матеріалах справи документи та положення Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не в повній мірі дотримано наведені законодавчі приписи, адже не було прийнято до уваги можливість притягнення позивача у країні-походження до кримінальної відповідальності через його участь в АТО на сході України.
Таким чином, відповідачем не доведено правомірність прийнятого ним рішення, суду не надано доказів на підтвердження обґрунтованості висновків щодо відмови у наданні позивачу статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів зазначає, що при прийнятті рішення у даній справі прийняла до уваги правову позицію Вищого адміністративного суду України, висловлену в ухвалі від 27.02.2014 р. при розгляді справи № К/9991/78132/12.
Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги посилання відповідача на обставини прийняття органами ДМС України негативних рішень за результатами попередніх заяв позивача про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, та прийняття Окружним адміністративним судом міста Києва постанови від 24.07.2013 у справі №826/8207/13-а за позовом ОСОБА_1 до ДМС України, Головного управління ДМС України в м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 15.03.2013 №130-13 та зобов`язання вчинити дії, як такі, що мають для суду преюдиційне значення у межах розгляду цієї справи, у зв`язку із настанням інших підстав для звернення позивача із відповідною заявою до відповідача.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи наведене вище та доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційних скарг, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права; з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення позову, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.05.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа- Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.05.2018 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О.І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 27.11.2018