Справа № 824/588/18-а
Суддя: Боднарюк Олег Васильович
Дата ухвалення: 2018-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 р. м. Чернівці Справа № 824/588/18-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Боднарюка О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Антонюка О.В.,

представників позивача Федоренко К.М., Гінінгера А.З.,

представника відповідача Бабчука В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сузір'я ЛТД" до Управління Держпраці у Чернівецькій області, про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сузір"я ЛТД" (далі - позивач), звернувся в суд з позовом до Управління Держпраці у Чернівецькій області (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 20.06.2018 року № ЧВ-278/18/424/АВ/П/ПТ/ТД-ФС/126, винесену заступником начальника управління Держпраці у Чернівецькій області Кушнір Галиною Миколаївною.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20.06.2018 року посадовими особами відповідача винесено постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю, яку вважає протиправною, та такою, що прийнята не на підставі, не у межах повноважень та без урахування обставин, що мають значення для її прийняття.

Зокрема, позивач звертав увагу суду на те, що в ТОВ «Сузір'я ЛТД» на постійній основі є відповідний інженерно-технічний штат працівників, а також робітничих професій (19 бетонярів, 7 мулярів, 5 штукатурів), з якими укладені безстрокові трудові договори. Однак, у зв'язку з необхідністю виконати певний обсяг робіт на об'єкті будівництва, за для виконання запланованого об'єму робіт, недопущення невиконання зобов'язань позивача перед контрагентами та інвесторами, зривів строків введення в експлуатацію об'єктів будівництва, між позивачем та найманими працівниками також укладені цивільно-правові договори на виконання робіт строком до одного місяця, за що двадцять один працівник по завершенню обумовленого обсягу робіт отримав відповідну грошову винагороду, відповідно до актів прийому наданих послуг.

На думку позивача, цивільно-правові договори, які укладені з 21-м працівником узгоджуються з вимогами цивільного законодавства та Кодексу законів про працю України. Вказані в акті інспекційного відвідування працівники: не приймались на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; на них не поширювались правила внутрішнього трудового розпорядку; відносини з цими працівниками не мали характеру трудових відносин - тому висновки відповідача про порушення позивачем вимог статті 24 КЗпП України, щодо не оформлення трудових відносин із 21-ю фізичною особою є необґрунтованими.

14.08.2018 року відповідачем подано відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого відповідач зазначає, що оскаржувана постанова, винесена органом Держпраці в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством з питань законодавства про працю. Звертав увагу суду на те, що перевіркою кадрових та бухгалтерських документів (накази про прийом на роботу, звільнення з роботи, повідомлення ДФС про прийом працівників на роботу, табелів обліку робочого часу, розрахунково-платіжних відомостей, платіжних відомостей, тощо) та інших внутрішніх документів підприємства (цивільно-правових договорів, журналу вступного інструктажу з питань охорони праці, тощо) встановлено, що в товаристві належним чином не працевлаштовані 21 працівник, які згідно наданих пояснень отримували оплату за відпрацьований час, що є беззаперечною ознакою трудових відносин.

Крім того, на будівництві у позивача працювали також двоє працівників: ОСОБА_5 (з 01 по 16 травня 2018 р.), та ОСОБА_6 (з 01 по 05 травня 2018 р.), з якими жодним чином не були оформлені трудові відносини.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилається також на вимоги Постанови Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 року №256, якою затверджені «Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з будівництва об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів із середніми та значними наслідками». Зокрема, на думку відповідача, позивач в порушення вимог абзацу 5 підпункту 1 пункту 8 вищевказаних ліцензійних умов в період 2017-2018 року прийняв на роботу без оформлення трудових відносин 23-х робітників, в той час коли вимоги ліцензійних умов вимагають укладення трудових договорів з усіма найманими працівниками.

Окрім вказаного, відповідач у наданому відзиві також звертає увагу на те, що оплата найманим працівникам здійснювалась з розрахунку 25 грн./год., що вказано у договорах, а тому предметом договорів є процес праці, а не кінцевий результат. Згідно пояснень окремих робітників в трьох випадках вони отримали аванс із виплати заробітної плати. Двадцять три працівники працювали вісім годин на день, з ними проводився інструктаж з охорони праці, та надавались необхідні матеріали для виконання певних робіт. При цьому, жодним пунктом договору не встановлено обсягу виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин. З огляду на викладене, відповідач вважає, що позивачем порушено вимоги статті 21 та підпункту 6 частини 1, частини 3 статті 24 КЗпП України.

23.06.2018 року ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального провадження.

23.08.2018 року ухвалою Чернівецького окружного адміністративного забезпечено адміністративний позов, шляхом зупинення дії постанови Управління Держпраці у Чернівецькій області №ЧВ-278/18/424/АВ/П/ПТ/ТД-ФС/126 від 20.06.2108 року, про накладення штрафу в сумі 2 568 870 гривень на Товариство з обмеженою відповідальністю "Сузір'я ЛТД" до набрання законної сили судовим рішенням по даній справі.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі посилаючись на доводи викладені в позовній заяві, пояснивши окрім іншого і те, що обставини застосування штрафної санкції за не працевлаштування двох працівників: ОСОБА_5, ОСОБА_6 їм взагалі невідомі, оскільки такі працівники ніколи не працювали у позивача, і з ними не оформлялись будь-які трудові відносини. Щодо умов договору в частині оплати праці в розмірі 25 грн./год. вказували, що така сума обумовлена, як мінімальна розцінка виконуваної роботи і являється неустойкою, однак не є визначальною, оскільки оплата за надані послуги з робітниками проводилась відповідно до переліку і обсягу фактично виконаної роботи. Пояснення, які надавались робітниками під час перевірки є необ'єктивними, оскільки написані зі слів перевіряючих та є ідентичними між собою.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення адміністративного позову посилаючись на аргументи наведені у відзиві на адміністративний позов, вказавши при цьому, що працевлаштування двох осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтверджується табелем обліку робочого часу, який надано під час перевірки бригадиром ОСОБА_7

Будучи допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 пояснив, що працює в позивача та виконує роботу пов'язану з будівництвом. На посаді бригадира в ТОВ «Сузір'я ЛТД» ніколи не перебував.

В судовому засіданні, судом надано для огляду свідку ОСОБА_7 табель використання робочого часу за травень 2018 року в якому міститься прізвище ОСОБА_7 та підпис. На запитання суду, щодо оформлення вказаного табелю та внесення в нього відповідних записів, свідок пояснив, що вказаний табель немає жодного відношення до роботодавця ТОВ «Сузір'я ЛТД», оскільки це є його особистими записами. Що стосується підпису на вказаному аркуші, то такий підпис дійсно свідок ОСОБА_7 проставив в цьому аркуші на прохання перевіряючих (кого саме не пам'ятає), які під час перевірки помітили в нього цей аркуш і попросили його надати для перевірки. Особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 йому невідомі, однак могли раніше з ним працювати на інших об'єктах чи роботах, а тому він мабуть і вніс ці прізвища до табелю.

В ході судового розгляду справи судом також ставилось на обговорення питання щодо допиту в якості свідків інших осіб, в яких відібрано пояснення під час інспекційного відвідування. Однак, зі слів представників позивача, вказаним особам немає можливості вручити повістки, оскільки такі особи по завершенню робіт покинули об'єкт будівництва і за наявною інформацією більшість з них виїхали за межі України на роботу.

Заслухавши вступну промову учасників справи, та покази свідка, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Інспекційне відвідування юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Сузір'я ЛТД" в період з 24 травня 2018 року по 31 травня 2018 року проведено на підставі наказу від 23.05.2017 року № 271 "Про проведення інспекційних відвідувань", який прийнято на підставі повідомлення прокуратури Чернівецької області від 15.05.2018 року №17-1876-17 щодо проведення перевірки на предмет дотримання законодавства про працю, в тому числі з питань належного оформлення трудових відносин та. (т.1 а.с.130,131)

31.05.2018 року за результатами інспекційного відвідування складено акт інспекційного відвідування № ЧВ-278/18/427/АВ, яким встановлено у позивача наступні порушення законодавства:

- ст. 21 КЗпП "Трудовий договір", пп. 6 ч.1 та ч. 3 ст. 24 КЗпП "Укладення трудового договору". Зокрема, 24 травня 2018 р. посадовими особами відповідача при відвідуванні об'єкту будівництва по Проспекту Незалежності, 125-А, м. Чернівці, були виявлені працівники, які виконували різного роду будівельні роботи, в тому числі громадяни Росії та Білорусії, які виконували свої функціональні обов'язки, і в той-же день надали письмові пояснення, щодо своєї роботи в ТОВ "Сузір'я ЛТД". Із опитаних під час перевірки осіб відповідачем встановлено порушення щодо неналежного оформлення трудових відносин з наступними працівниками: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26 (громадянин Росії), ОСОБА_27, ОСОБА_28 (громадянин Білорусії), ОСОБА_29, ОСОБА_30. Крім вищевказаних працівників, відповідачем також зафіксовано в акті перевірки те, що громадяни ОСОБА_5 з 01.05.2018р. по 16.05.2018р. та ОСОБА_6 з 01.05.2018р. по 05.05.2018р. працювали у позивача без оформлення жодних трудових договорів.

Також в акті зазначається, що позивач в 2017 - 2018 роках не дотримався установленого чинним законодавством порядку прийняття та оформлення на роботу 23 робітників з якими укладені цивільно - правові договори.

При ознайомленні із вказаними цивільно - правовими договорами встановлено, що вони носять ознаки трудового договору.

Фактичні трудові відносини з вищевказаними робітниками і надання трудовим договорам форми цивільно - правових договорів перешкоджає реалізації працівником права на працю, гарантованого статтею 2 Кодексу законів про працю України, а також права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності у разі нещасного випадку на виробництві або внаслідок професійного захворювання, права на відпочинок, щорічну оплачувану відпустку, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки.

- вимоги ч. 1 ст. 42 "Застосування праці іноземців та осіб без громадянства в Україні" Закону України "Про зайнятість населення", зокрема в порушення вимог вказаної статті позивач використовує працю громадянина Білорусії ОСОБА_28 (з травня 2018 р.) без отримання відповідних дозволів, який видає Чернівецький обласний центр зайнятості.

Згідно інформації Чернівецького обласного центру зайнятості (лист від 31.05.2018 р. №1270/24.02-18) ТОВ "Сюзір"я ЛТД" до Чернівецького обласного центру зайнятості з метою отримання дозволів на застосування праці іноземців упродовж 2017 р. та січень - квітень 2018 р. не звертався, та дозволи на застосування праці іноземців не надавалися. (т.1 а.с.17-37)

31.05.2018 року посадовими особами відповідача складено припис про усунення виявлених порушень № ЧВ-278/18/427/АВ/П. (т.1 а.с.132-145)

31.05.2018 року Чернівецьким обласним Центром зайнятості надано відповідь на лист Управління Держпраці у Чернівецькій області, згідно якого повідомлено про відсутність дозволу на застосування праці громадянина Білорусії ОСОБА_28. (т.1 а.с.172)

20.06.2018 року посадовими особами відповідача на підставі статті 259 КЗпП України, статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», частини 3 статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункту 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509, та на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України - винесено постанову про накладення штрафу на позивача в сумі 2568870,00 грн. (т.1 а.с.168-170)

В ході розгляду справи судом досліджено цивільно - правові договори, які укладені 02.05.2018 року між ТОВ «Сузір'я ЛТД» та 21 особою: (ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30.). Зазначені цивільно - правові договори тривалістю до 1 місяця, з 02.05.2018 року по 31.05.2018 року, (пункт 6.1).

Згідно п.1.1 договорів замовник доручає, виконавцю проведення робіт згідно переліку, та установленим розцінкам.

Пунктом 1.2. передбачено, виконавець зобов'язується на свій ризик якісно виконати роботи по переліку і розцінками, вказаним в договорі та здати роботи виконробу.

Відповідно до п.2.1 (характер робіт), згідно умов цього договору виконавець зобов'язується на свій ризик виконати наступні роботи: різні будівельні роботи по АДРЕСА_1, згідно домовлених розцінок - 25 грн./год.

Пунктами 3 та 3.2 передбачено виконання робіт виконавцем власними силами. Виконавець не підпорядковується трудовому розпорядку підприємства.

Згідно пунктів 4.1.1 та 4.1.2. (зобов'язання замовника) виконавцю надаються матеріали та знаряддя праці. Забезпечення допоміжних механізмів (автокран, екскаватор).

Згідно умов договорів, виконавець після виконання робіт та підписання Акту виконаних робіт сплачує винагороду згідно домовлених розцінок та об'єму виконаних робіт (пункт 5.1). (т.1 а.с.39,42,45,48,51,54,57,60,63,66,69,72,75,78,81,87,90,93,99)

Згідно Переліку робіт, який приймається до виконання згідно з п.1.1 цивільно-правових договорів від 02.05.2018 року - визначено з Виконавцями обсяг та розцінки робіт (в кожному випадку окремо з кожним працівником визначеної території та обсягу робіт: штукатурка, прибирання, виніс будівельного сміття та завантаження, кладка цегли, вкладення бетону, приготування розчину та мурування стін, розвантаження і перенесення віконних і дверних блоків).

Крім цього, в даному переліку з виконавцем також погоджено і те, що в разі ненадання, надання не в повному обсязі матеріалів, що потягне за собою неможливість виконання робіт Замовник сплатить неустойку із розрахунку 25 грн. за годину відповідної роботи. В окремих випадках також компенсує Виконавцю вартість використаних ним матеріалів, та вартість їх доставки на об'єкт.

Строк виконання не пізніше 31.05.2018 р.

Погоджено, що роботи на будівельному майданчику проводяться в будь-який час (окрім в період до 08 год. та після 17 години).

(т.1 а.с.40, 43 ,46 ,49, 52,55,58,61,64,67,70,73,76,79,82,85,88, 91, 94, 97, 100).

Згідно актів прийому наданих послуг до цивільно - правових договорів від 31.05.2018 року (в кожному випадку з окремим працівником) узгоджено обсяг наданих робіт і послуг та винагорода Виконавця в гривневому еквіваленті.

Згідно досліджених актів, сторонами засвідчено, що послуги (робота) надані (виконана) виконавцем замовникові належним чином, відповідно до умов договору, а також вимог, що звичайно ставляться до таких або подібних послуг (робіт), сторони претензій одна до одної не мають. (т.1 а.с.41, 44, 47, 50, 53, 56, 59, 62, 65, 68, 71, 74, 77, 80, 83, 89), 92, 95,98,101).

Дослідженні цивільно правові угоди, переліки робіт які приймаються до виконання згідно з п.1.1 цивільно - правового договору від 02.05.2018 року та акти прийому наданих послуг і робіт до цивільно - правового договору є аналогічні за змістом та суттю.

Судом також досліджені наступні докази:

- постанова Шевченківського районного суду м.Чернівці від 19.07.2018 року. (т.2а.с.4-6)

- журнал реєстрації інструктажів з питань охорони праці на робочому місці. (т.1 а.с.102-110)

- розрахункова - платіжна відомість за травень 2018 року, звідний для відрахувань у Фонди за травень 2018 року, платіжні доручення зі сплати військового збору, утримання ПДФО з винагороди по цивільно - правових договорах за травень 2018 року, сплату ЄСВ на винагороду по цивільно - правових договорах за травень 2018 року, видатковий касовий ордер від червня 2018 року, відомість на виплату готівки за травень 2018 року, (т.1 а.с.111 - 118)

- табель використання робочого часу за травень 2018 року. (т.1 а.с.173)

- пояснення (ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30.) від 24.05.2018 року. (т.1 а.с.174-194)

Даючи оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує наступні положення законодавства, та робить висновки по суті спору.

Стаття 68 Конституції України передбачає, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України, законів України.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 року № 877-V (далі - Закон № 877-V).

Відповідно до статті 1 Закону № 877-V, державний нагляд (контроль) це - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідач у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Згідно частини 1 статті 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 (далі Положення), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, який реалізує державну політику, крім іншого, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення).

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю - визначено Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Порядок №295).

Відповідно до п.2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці - Держпраці та її територіальних органів.

З огляду на встановлені судом обставини, очевидним є те, що предметом перевірки позивача було питання дотримання вимог законодавства про працю, в даному випадку оформлення трудових відносин з найманими працівниками.

Законодавством визначено фінансові санкції для роботодавців за порушення в оформленні трудових відносин з працівниками, метою винесення постанов є усунення конкретного виявленого порушення вимог трудового законодавства, які мають на меті забезпечення виконання вимог законів про працю та оплату праці, сплати до бюджету відповідних платежів.

Згідно встановлених обставин справи вбачається, що оскаржувана постанова винесена відповідачем за неналежне оформлення трудових відносин позивача з (ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30.) в частині укладення цивільно-правових угод з останніми, які на думку органу Держпраці мають ознаки трудового договору, що не відповідає законодавчо встановленим вимогам. А також, щодо не оформлення трудових відносин з громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).

Частиною 1 статті 1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Суд, дослідивши зміст цивільно-правових договорів, які по своїй суті є договорами підряду та про надання послуг, які містяться в матеріалах справи, а також наданих доказів, не може погодитися з вищевикладеними висновками та обґрунтуваннями відповідача, які стосуються виявлених порушень з наступних підстав.

Як зазначалось вище між позивачем та 21 працівником 02 травня 2018 року укладено цивільно-правові договори, копії яких містяться в матеріалах справи та були надані під час інспекційного відвідування.

Зі змісту вказаних договорів вбачається, що кожна з осіб (робітників) прийняла до виконання визначений сторонами договору перелік, обсяг та об'єм робіт за відповідно узгодженими сторонами розцінками.

Діяльність зазначених осіб не регламентувалась правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до укладених договорів їм обмежувалось перебування на будівельному майданчику.

Допуск 21-ї особи до будівельного майданчика визначено договором та переліком, який по своїй суті є додатком договору. При цьому, інструктажі з питань охорони праці на робочому місці з цими особами не проводились, оскільки вони не приймались на роботу на постійній чи строковій основі, на що вказує відсутність записів в журналі реєстрації інструктажів з питань охорони праці на робочому місці. (а.с.103-110)

За умовами цивільно - правових договорів всі ризики щодо невиконання правил техніки безпеки при виконанні визначених обсягів робіт відносяться на цих осіб, а також вони не підпорядковуються правилам внутрішнього трудового розпорядку товариства.

В ході розгляду справи встановлено, що відносно зазначених осіб не вились табелі обліку робочого часу, оскільки ними виконувались роботи у зручний для них час, зручною для них тривалістю виконання робіт та перерв, окрім забороненого часу відвідування будівельного майданчику. Також відсутні табелі та записи про вказаних осіб обліку робочого часу, що є вихідним документом для нарахування заробітної плати, інших виплат постійним працівникам позивача.

У відповідності до норм ЦК України діє принцип свободи договору. Згідно статті 6 цього кодексу сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Загальне визначення цивільно-правового договору міститься у статті 626 ЦК України, згідно частини 1 якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦКУ).

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частини 1 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з частиною 1 та 3 статті 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором. (частина 1 та 2 статті 854 ЦК України)

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору (стаття 902 ЦК України).

Якщо договором передбачено надання послуг за таку плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (стаття 905 ЦК України).

Відтак, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (в даному випадку договір про виконання робіт та послуг на будівництві), предметом якого є надання певного результату праці, але з цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Суд зазначає, що за цивільно-правовим договором, укладеним між власником і громадянином, останній зобов'язується за винагороду виконувати для підприємства індивідуально визначену роботу та послуги. Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Тому цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання разової конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів і у разі досягнення цієї мети, договір вважається виконаним і дія його припиняється.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

За цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами не робиться. Водночас відповідно до п. "а" ч. 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. Виконавець, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Суд вважає за потрібне зазначити, що у випадку, коли фізичні особи не надавали замовнику трудових книжок, вони не входять до штату підприємства, не підлягають правилам внутрішнього трудового розпорядку, облік їхнього робочого часу замовником не здійснюється, заробіток осіб, з якими укладені договори, залежить виключно від кількісних показників виконання договору - кількості виконаних заявок замовника, а відносини між товариством та виконавцем не передбачають заздалегідь встановлених норм виконання робіт, мінімальної плати за договором (окрім неустойки), тоді вказані відносини відповідають ознакам договору про надання послуг.

Виконавець за цивільно-правовим договором на відміну від працівника за трудовим договором не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відмінність між цивільно-правовим та трудовим договорами полягає в тому, що відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами Кодексу законів про працю України та інших актів трудового законодавства і не може змінюватися сторонами трудового договору, а відповідальність у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема нормами Цивільного кодексу України.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 18 січня 2018 року у справі № 350/403/16-ц.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене вище вбачається, що позивачем у своїй господарській діяльності дотримано всіх законодавчо визначених критеріїв в частині укладених цивільно - правових договорів, в тому числі і щодо кількісних і вартісних показників, часу і строку виконання робіт, об'єму робіт, а відповідачем не спростовано та не надано доказів наявності законодавчо визначеної заборони позивачу щодо укладення вищезазначених договорів.

В акті інспекційного відвідування відповідачем окрім іншого робиться акцент на тому, що зі сторони роботодавця порушено соціальні гарантії працівників визначені Кодексом Законів про працю України, які виконували роботи за цивільно - правовими договорами. Суд не може погодиться з такими доводами, оскільки вони по своїй суті нівелюють норми цивільного законодавства в частині можливості надання робіт і послуг у сфері будівництва та і волевиявлення осіб, які не мають наміру, або ж не бажають працювати за умовами трудового договору. Висновки ж відповідача стосуються спонукання і нав'язування роботодавцю та громадянам умов роботи, в той час коли останні вільні у виборі умов працевлаштування за національним законодавством.

Враховуючи викладене, суд не вбачає в діях позивача щодо укладення з фізичними особами (ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30.) цивільно - правових договорів - порушення чинного законодавства України.

Згідно даних договорів факт виконаних робіт і наданих послуг з боку Виконавця засвідчується актами здачі-прийняття робіт, які підписуються сторонами після надання послуг.

Відповідно до умов договору та Переліку робіт, який приймається до виконання згідно п.1.1 договору замовник та виконавець встановлюють об'єм та вартість виконання робіт по даному договору. Виконавець після виконання робіт та підписання Акту виконаних робіт сплачує винагороду згідно домовлених розцінок та об'єму виконаних робіт.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи ( цивільно - правових договорів, актів виконаних робіт, переліків робіт які приймається до виконання згідно з п. 1.1 цивільно - правового договору від 02.05.2018 року, видаткових касових ордерів, відомостей на виплату грошей за травень 2018р.), що з 21 особою складені акти прийому наданих робіт і послуг, нарахована сума винагороди, проведені відповідні розрахунки та сплачені відповідні суми податків та обов'язкових платежів.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно статей 902-903 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Плата за договором про надання послуг. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши цивільно-правові договори, дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, які не суперечать нормам чинного законодавства України, що відображено у відповідних договорах.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доказів наявності у цивільно-правових договорів ознак нікчемних правочинів відповідачем суду не надано, як і не надано доказів визнання судом даних договорів недійсними.

Пунктом 11 Порядку №295 визначено права посадових осіб - інспекторів праці під час здійснення інспекційних відвідувань, при цьому інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.

Таким чином, наведені посадовими особами відповідача твердження в акті № ЧВ - 278/18/427/АВ від 31.05.2018 року не можуть бути підставою для висновків, що правовідносини між позивачем та фізичними особами згідно цивільно-правових договорів не є відносинами цивільно-правового характеру. А дії позивача щодо укладення даних договорів не можуть бути розцінені, як фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору, що свідчить про відсутність в діях позивача ознак порушення ст. 21 та ст.24 КЗпП України.

Відповідно до статті 72 та статті 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як зазначалось вище, відповідачем також як порушення трудового законодавства зі сторони позивача ставився факт допуску до роботи в період травня 2018 року двох осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Разом з тим, ані в ході інспекційного відвідування позивача, ані в ході судового розгляду справи такі особи встановлені не були.

Відповідно до частини 4 статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як доказ, в ході інспекційного відвідування відповідачем було використано відомості табелю використання робочого часу за травень 2018 року, де і містяться прізвища ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Однак, на думку суду такий доказ є неналежним та недопустимим з огляду на те, що у причинному зв'язку з встановленими обставинами справи він немає жодного відношення, та не містить будь-якої інформації, що пов'язувала б вказаний табель з господарською діяльністю ТОВ «Сузір'я ЛТД». Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зазначений табель не містить жодного необхідного реквізиту, а підпис особи «Іванеску» у верхньому правому краю аркуша паперу є таким, що проставлений не з метою фіксації факту трудових відносин (роботи) тієї чи іншої особи.

Зазначені обставини в частині належності та допустимості доказу, знайшли своє підтвердження і в показах свідка ОСОБА_7, що зазначалось вище.

Відповідно до частини 2 статті 76 КАС України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На переконання суду, зміст інформації, яка міститься в наданому під час перевірки відповідачу аркушу паперу громадянином ОСОБА_7 не може переважати над суттю, оскільки саме прізвище, без будь-яких підтверджуючих доказів (іншого характеру) не може свідчити про факт трудових відносин ТОВ «Сузір'я ЛТД» з невідомими особами.

Вирішуючи даний спір, суд вважає за необхідне також надати оцінку доводам позивача про те, що у відношенні директора ТОВ «Сузір'я ЛТД» Шевченківським районним судом м.Чернівці закрито провадження у зв'язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 41 КУпАП. (т.2 а.с.4)

Зі змісту рішення суду вбачається, що викладені обставини в частині неналежного працевлаштування директором ТОВ «Сузір'я ЛТД» 21-ї особи не знайшли свого підтвердження, внаслідок чого суд дійшов висновку про недоведеність того факту, що директор Хітрік О.М. своїми діями чи бездіяльністю не забезпечив дотримання вимог законодавства про працю, відповідальність за яке передбачено частиною 3 статті 41 КУпАП.

Частиною 3 статті 41 КУпАП визначено гіпотезу та санкцію, яка стосується фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до частини 4 та 5 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно частини 6 та 7 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Як вбачається з рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці, директор ТОВ «Сузіря ЛТД» притягувався до відповідальності за вчинене правопорушення передбачене частиною 3 статті 41 КУпАП. Склад вказаного правопорушення стосується фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору, і т.і. Застосовуючи штрафну санкцію до позивача, відповідач констатував факт певної пасивної поведінки позивачем, яка полягала в бездіяльності щодо не укладення трудових договорів, і саме за таке порушення визнано винним позивача. Разом з тим, правова оцінка надана у рішенні суду цьому факту також знайшла своє підтвердження при розгляді цього спору, виходячи із встановлених обставин справи.

Щодо доводів відповідача в частині посилань на порушення позивачем вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 року №256, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 року №256 (далі - Постанова №256) затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з будівництва об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів із середніми та значними наслідками; перелік видів робіт із провадження господарської діяльності з будівництва об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів із середніми та значними наслідками, які підлягають ліцензуванню.

Відповідно до пункту 1 Постанови №256 ці Ліцензійні умови встановлюють вичерпний перелік організаційних, кадрових, технологічних і спеціальних вимог до провадження господарської діяльності з будівництва об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів із середніми та значними наслідками, що обов'язкові для виконання ліцензіатом, а також вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач посилався, в тому числі на ті ж обставини, що викладені в акті інспекційного відвідування, які стосуються недотримання позивачем ліцензійних умов, зокрема норм пункту 8 організаційних вимог Постанови №265, якими передбачено (окрім іншого) укладення трудових договорів з усіма найманими працівниками.

На думку суду, вказані доводи відповідача є помилковими та необґрунтованими, виходячи із того, що вказаний нормативний акт за своєю суттю стосується організаційних, кадрових, технологічних і спеціальних вимог провадження господарської діяльності з будівництва об'єктів та отримання ліцензії, і аж ніяк не стосується правовідносин працевлаштування осіб, що врегульовано трудовим та цивільним законодавством. Разом з тим, суд зазначає, що станом на час інспекційного відвідування та перевірки позивача, у останнього на підставі трудових договорів було працевлаштовано біля 30-ти осіб відповідної кваліфікації, що також і не заперечувалось сторонами, а відтак наведені обставини не можуть свідчити про викладені в акті порушення трудового законодавства.

З аналізу вказаного нормативного акту вбачається, що ним врегульовано питання, які стосуються господарської діяльності з питань будівництва і видачі ліцензії при дотриманні обов'язкових умов особою, яка має на меті провадити таку діяльність. При цьому, як зазначалось вище судом, суб'єкт господарювання відповідно до норм цивільного законодавства не обмежений у праві укладати під час здійснення господарської діяльності цивільно - правові договори підряду, послуг, чи т.і.

Відповідно до абзацу 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

З аналізу норм абзацу 2 статті 265 КЗпП України вбачається, що законодавець у гіпотезі статті визначив окремі складові, які формують в кожному випадку окремий склад порушення. Метою такої відповідальності на думку суду є ціль: щодо належного впорядкування і оформлення трудових відносин між роботодавцем і працівником; забезпечення оплати праці; сплата в повному обсязі єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків.

Що ж стосується вказаного спору, то на позивача накладено штраф за допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору. Разом з тим, оцінюючи спірні правовідносин, суд дійшов висновку, що в діях позивача відсутня будь-яка складова абзацу 2 статті 265 КЗпП, а тому останній не може нести відповідальність у вигляді фінансових санкцій, які накладені спірним рішенням. Крім цього, відповідно до досліджених документів фінансово-бухгалтерської звітності вбачається, що позивач відповідно до актів виконаних робіт сплатив всі необхідні податки та внески, відповідно до виплаченої робітникам винагороди, що в черговий раз свідчить про правомірність поведінки під час здійснення господарської діяльності.

Вирішуючи даний спір, суд вважає за необхідне також зазначити і те, що статтею 265 КЗпП України також передбачено відповідальність за порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим частини 2 цієї статті, що в свою чергу може розглядатись, як порушення соціальних гарантій працівників, і аж ніяк за таке порушення особа не може нести відповідальність за абзацом 2 частини статті 265 КЗпП України.

Щодо порушень, які вказані відповідачем в акті перевірки в частині допуску двох іноземців до роботи без відповідного дозволу - суд не дає оцінку вказаним правовідносинам, з огляду на те, що такі порушення не є предметом розгляду цієї справи, і будь-які рішення з цього приводу в межах вказаного адміністративного позову не оскаржуються.

Враховуючи викладене, а також встановивши в судовому засіданні факт відсутності в діях позивача порушень визначених у акті інспекційного відвідування, суд вважає, що накладення відповідачем на позивача штрафу не може вважатись правомірним.

Також суд зазначає, що жодних відомостей щодо непогодження фізичних осіб з укладенням цивільно-правових договорів в акті інспекційного відвідування не було зазначено, згідно наданих пояснення від фізичних осіб також такого не вбачається. На підставі чого суд робить висновок, що вказані договори укладено за вільним волевиявленням на розсуд сторін і погоджені ними.

Чинне законодавство України не містить обов'язкових приписів, у яких випадках сторони зобов'язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, тому вважає, що сторони договору (працедавець та працівник) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення відносин, і на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

При цьому, слід зазначити, що зобов'язати підприємство та фізичну особу укласти трудовий договір, коли між ними фактично існують відносини іншого характеру, або ж визнати існуючий між ними договір недійсним не входить до компетенції органів Держпраці.

Окремо суд зауважує, що відповідно до положень статті 18 Закону України "Про охорону праці" передбачено, що до роботи не допускаються працівники, у тому числі посадові особи, які не пройшли навчання, інструктаж і перевірку знань з охорони праці.

Згідно статті 1 Закону України "Про охорону праці" працівник це виключно та особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов'язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).

Оскільки фізичні особи залучалися позивачем до виконання робіт на підставі цивільно-правових, а не трудових договорів чи контрактів, вони відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону праці" не вважалися працівниками позивача, а тому на них не розповсюджувалися положення статей 18 та 21 вказаного закону.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини 1 та частини 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем по справі, як суб'єктом владних повноважень не доведено правомірності прийнятого рішення, а тому суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова є необґрунтованою, прийнятою не у відповідності до норм чинного законодавства, у зв'язку із чим підлягає скасуванню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наявність підстав для задоволення адміністративного позову, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача суму сплаченого ним судового збору у повному обсязі.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Сузір'я ЛТД" до Управління Держпраці у Чернівецькій області, про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

2.Визнати протиправною та скасувати постанову управління Держпраці у Чернівецькій області № ЧВ-278/18/424/АВ/П/ПТ/ТД-ФС/126 від 20.06.2018 року, про накладення штрафу.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Чернівецькій області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сузір'я ЛТД" судові витрати - судовий збір в сумі 38533,05 грн.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2018 р.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ТОВ "Сузір"я ЛТД" (вул.Героїв Майдану, 186-Б офіс 29, м.Чернівці, 58000 ідентифікаційний код 22840456).

Відповідач - Управління Держпраці у Чернівецькій області (вул. Зелена, 3, м.Чернівці, 58003, ідентифікаційний код 39888333).

Судді Боднарюк О.В.