Справа № 808/665/15
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

28 листопада 2018 року

Київ

справа №808/665/15

адміністративне провадження №К/9901/29045/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

за участю секретаря судового засідання Лопушенко О.В.,

представника позивача Клюйка А.А.,

представників відповідача Бикова В.А., Шавла Р.О.,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Група Омега» на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Сафронової С.В., суддів Поплавського В.Ю., Чепурнова Д.В. від 25 жовтня 2016 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Група Омега» до Запорізької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року Приватне акціонерне товариство «Група «Омега» (далі - позивач/Товариство) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (правонаступник - Запорізька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Запорізькій області; далі - відповідач/Інспекція) про скасування податкових повідомлень-рішень від 19 грудня 2014 року № та №.

Обґрунтовуючи позовну заяву, посилалось на безпідставність висновків відповідача про порушення позивачем положень податкового законодавства та формування відповідних податкових вигод за результатами господарських операцій із контрагентами, які, як вважає податковий орган, фактично не відбулися, оскільки такі господарські операції є реальними та їх виконання підтверджується сукупністю належних доказів.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2016 року позов задоволено частково; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення рішення від 19 грудня 2014 року: № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем у розмірі 9655865 грн. та в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 2197103,25 грн.; № в частині зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість у сумі 9208474 грн.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що операції по поставці товарно-матеріальних цінностей між позивачем та ТОВ «Компанія «Укрпромторг», ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Мега Торг», ТОВ «Метал Лайт Групп», ТОВ «Аерокрафт» є реальними, факт їх вчинення та наявність ділової мети підтверджується належними доказами, а відтак, за твердженням цього суду, позивач правомірно включив до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість та зменшив оподатковуваний дохід на суму валових витрат за результатами таких операцій. Натомість, на переконання суду, реальність операцій між позивачем та ТОВ «Лідер-МТ» та ТОВ «Промислово-фінансова група «К.Г.К.» стосовно надання інформаційних, консультативних та посередницьких послуг, а також виконання робіт не підтверджується належними та допустимими доказами, які виходячи з умов договорів та звичайної ділової практики супроводжують фактичне виконання такого роду операцій (звітів щодо аналізу ринку, тенденцій збуту, планів розвитку, оптимізації, розробки систем логістики тощо), а складені між позивачем та цими контрагентами акти містять лише загальні відомості та не розкривають зміст наданих послуг та виконаних робіт, як наслідок, у позивача відсутні підстави для формування спірних сум податкових вигод по операціям із вказаними контрагентами.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року скасовано постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2016 року в частині задоволення адміністративного позову та прийнято у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що операції між позивачем та його контрагентами ТОВ «Компанія «Укрпромторг», ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Мега Торг», ТОВ «Метал Лайт Групп», ТОВ «Аерокрафт» здійснювались без наміру створення відповідних правових наслідків з метою отримання податкової вигоди, оскільки надана позивачем документація не дає можливості встановити реальність таких операцій, в ході розгляду справи не встановлено наявності у цих контрагентів необхідних ресурсів і умов для ведення господарської діяльності, а також позивачем не надано відомостей щодо умов укладення та виконання договорів з цими постачальниками, доказів оприбуткування товару на складі, а також перевезення вантажу від постачальників, документів, які б засвідчували походження та якість товару. Відтак, за висновком цього суду, у позивача відсутні підстави для формування спірних сум податкових вигод.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, послався на те, що операції між позивачем та його контрагентами фактично проведені та документально оформлені, Товариством дотримано передбачені Податковим кодексом України (далі - ПК України) умови для формування витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту. Зазначає про залишення судом апеляційної інстанції поза увагою документів, які були надані позивачем на підтвердження реальності розглядуваних операцій, а також вважає, що доводи, покладені Інспекцією в основу висновків акта перевірки та оскаржуваних рішень, ґрунтуються на припущеннях та недоведених обставинах, а тому не можуть бути підставою для висновків про порушення позивачем податкового законодавства за відносинами із зазначеними контрагентами.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Відповідач у поданих письмових поясненнях проти доводів та вимог касаційної скарги заперечив, вважаючи її безпідставною, а рішення суду апеляційної інстанції, яке просить залишити без змін, - обґрунтованим та законним.

Справа передана до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2018 року справу призначено до касаційного розгляду в судовому засіданні на 21 листопада 2018 року; в подальшому оголошено перерву до 28 листопада 2018 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав обґрунтування та вимоги касаційної скарги, просив її задовольнити; представник відповідача проти доводів та вимог касаційної скарги заперечив, вважаючи їх безпідставними, просив відмовити у її задоволенні.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що Інспекцією проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2011 року по 30 червня 2014 року, за результатами якої складено акт перевірки від 28 листопада 2014 року №870/08-31-22/33811202, яким зафіксовані порушення позивачем: підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пунктів 138.2, 138.4, підпункту 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток за період IV квартал 2011 року - 2013 рік на загальну суму 11020865 грн.; пункту 187.1 статті 187, пункту 192.1 статті 192, підпунктів 198.1, 198.3 статті 198 ПК України, в результаті чого завищено залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду, за період жовтень 2011 року - січень 2013 року, травень 2014 року на загальну суму 10508474 грн.

До наведених висновків Інспекція дійшла, зокрема, виходячи з того, що в ході проведення перевірки не встановлено наявності у контрагентів Товариства (ТОВ «Компанія «Укрпромторг», ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Мега Торг», ТОВ «Метал Лайт Групп», ТОВ «Аерокрафт») необхідних умов для здійснення господарської діяльності, таких як трудових ресурсів, транспортних засобів, приміщень та матеріальних ресурсів; позивачем не надано доказів оприбуткування товару на складі, перевезення вантажу від постачальників, документів, які б засвідчували походження та якість товару тощо. Такі обставини, за висновком відповідача, свідчать про відсутність у контрагентів можливості для виконання спірних операцій із позивачем та, як наслідок, підстав для формування позивачем відповідних податкових вигод за результатами таких операцій.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 19 грудня 2014 року: №, яким Товариству збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 11020865 грн. - за основним платежем, та 2538353,25 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; №, яким Товариству зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у сумі 10508474 грн.

Верховний Суд не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про відповідність вимогам чинного законодавства оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, виходячи з наступного.

Так, згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

За змістом пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно же з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За визначенням статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №996-XIV) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як визначено підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У відповідності до статті 1 Закону №996-XIV господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Отже правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Водночас наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв'язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: не пов'язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

Судами в ході розгляду справи встановлено, що у періоді, який перевірявся відповідачем, позивач мав господарські відносини із ТОВ «Компанія «Укрпромторг», ТОВ «Торг Консар», ТОВ «Мега Торг», ТОВ «Метал Лайт Групп», ТОВ «Аерокрафт» на підставі договорів поставки від 09 липня 2013 року №9/7-13-А, від 22 жовтня 2011 року №22/10-12-А, від 21 грудня 2011 року №21/12-11-А, від 09 листопада 2011 року №09/11-11-А та від 16 серпня 2011 року №16/08-11-А, відповідно до умов якого постачальники (контрагенти) зобов'язувались передавати у власність покупця і постачати товар для використання в його господарчій та комерційній діяльності, а покупець зобов'язується прийняти й оплатити вартість товару на умовах договорів.

Відповідно до додаткових угод, специфікацій та видаткових накладних протягом спірного періоду оформлена поставка Товариству комплектуючих до авіаційної техніки (термореле, температурний датчик, система парашутна гальмівна посадочна, важіль, блок живлення, механізм відкриття фонаря кабіни, датчик пожежної сигналізації тощо) на загальну суму 55250842,24 грн., у тому числі податок на додану вартість 9208473,88 грн.

За висновком суду першої інстанції фактична поставка позивачу товару вказаними постачальниками підтверджується залученими до матеріалів справи документами: видатковими накладним, податковими накладними, специфікаціями на товар, банківськими виписками по рахунку, договорами відступлення права вимоги. Вказані документи, як зазначено судом, містять всі необхідні реквізити, відповідають вимогам Закону №996-XIV, тобто є первинними документами у розумінні цього Закону.

Встановлено, що виписані контрагентами податкові накладні містять усі обов'язкові реквізити, передбачені пунктом 201.1 статті 201 ПК України, й на момент їх складення контрагенти позивача були зареєстровані у якості юридичних осіб та платниками податку на додану вартість.

В подальшому, як свідчать обставини, встановлені судом першої інстанції, вказаний товар було реалізовано позивачем через комісіонера ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» на експорт до Індії, Венесуєли, Алжиру та інших країн, підтвердженням чого є залучені до матеріалів справи копії договорів комісії із додатками та додатковими угодами, товарно-транспортних накладних на підтвердження транспортування товару, накладних, актів прийому-передачі продукції, інвойсів, вантажно-митних декларацій, авіа накладних, договорів транспортного експедирування та додаткових угод до них, договорів перевезення, заявок на перевезення тощо.

На підставі зазначених обставин та наведених доказів, оцінка яким була надана з дотриманням норм процесуального законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що господарські операції між позивачем та вказаними контрагентами документально підтверджені та фактично здійсненні з метою використання в оподатковуваних операціях.

Касаційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в ході розгляду справи відповідачем - суб'єктом владних повноважень, на якого положеннями частини 2 статті 71 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, якщо він заперечує проти адміністративного позову, не надано будь-яких належних та допустимих доказів, не доведено наявності обставин та підстав, які б свідчили про порушення позивачем податкового законодавства та наявність яких б призводила до невизнання права позивача на формування відповідних податкових вигод.

Не наведено й обставин та не надано доказів, які б свідчили про незвичність цін за спірними операціями, або про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагентів були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б підтверджували відсутність у контрагентів необхідних ресурсів і умов для ведення господарської діяльності, у тому числі податкової звітності контрагентів, на яку посилається відповідач та з якої б вбачалась відсутність у останніх таких умов та ресурсів, необхідних для здійснення спірних операцій, враховуючи їх характер та обумовлені обсяги поставки.

Доводи ж Інспекції про непідтвердження факту передачі товарів з огляду на ненадання до перевірки документів, які б свідчили про зберігання товару, його походження та якість, обґрунтовано відхилено судом першої інстанції, адже податкове законодавство не ставить право платника на формування податкових вигод у залежність від наявності у нього таких документів. Більше того, за встановлених в ході розгляду справи обставин визнання податковим органом фактичної реалізації позивачем товарно-матеріальних цінностей на експорт, поставка яких позивачу обумовлювалася укладеними із контрагентами договорами, відсутність згаданих документів не може бути достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин позивача із постачальниками.

Також слід зазначити, що транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, тому, за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа як товарно-транспортна накладна, або ж наявність певних недоліків у її заповненні, не може беззаперечно свідчити про відсутність реальних господарських операцій та бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на формування податкових вигод.

Норми ПК України не містять й положень, які б визначали можливість нівелювання сум податкових вигод, сформованих за операціями, реальність яких не спростовується, у разі подальшої ліквідації контрагента-постачальника та анулювання його реєстрації як платника податку на додану вартість.

Таким чином Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення за правильного застосування норм матеріального права і з дотриманням процесуальних норм.

Натомість, роблячи висновок про нереальність згаданих операцій, суд апеляційної інстанції обмежився лише доводами відповідача, наведеними у акті перевірки та в апеляційній скарзі, не врахувавши усю сукупність обставин, що мають значення для оцінки поведінки платника (позивача) у сфері оподаткування, а також мотивів, з яких виходив суд першої інстанції при ухваленні свого рішення.

Слід зазначити, що предметом доказування у справі, що розглядається, є обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції (поставки товару), а відтак і обґрунтованість формування податкових вигод позивачем. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені.

За відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів, які б свідчили, що господарські операції позивача із вказаними контрагентами були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди, обізнаності позивача щодо протиправного характеру діяльності підприємств у ланцюгах постачання, прямої чи опосередкованої причетності до такої протиправної діяльності, наявність відхилень між сумами податкового кредиту/зобов'язань позивача та його контрагентів, наявність недоліків у первинних документах тощо, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про законність оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, підставою для прийняття яких стали лише припущення контролюючого органу та недоведені обставини.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За правилами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Щодо позовних вимог, у задоволенні яких судом першої інстанції відмовлено, то в цій частині рішення, враховуючи положення частини першої статті 341 КАС України, касаційним судом не переглядаються.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 352, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Група Омега» задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року скасувати, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2016 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник

І.А. Васильєва

В.П. Юрченко ,

Судді Верховного Суду