Справа № 826/16913/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 листопада 2018 року № 826/16913/18

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі судді Мазур А.С., при секретарі судового засідання Павленко Ю.В., розглянувши у відкритому засіданні адміністративну справу:

за позовом Державної служби зайнятості України

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

за участю представників сторін:

від позивача - Кікін С. О.,

від відповідача - Рубель І. В.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася Державна служба зайнятості України із позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просить суд ( з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог): визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 28.09.2018 ВП№56412093 про накладення штрафу за виконавчим листом №296/576/17, виданим Корольовським районним судом м. Житомира 17.04.2018; визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 10.10.2018 ВП№56412093 про накладення штрафу за виконавчим листом №296/576/17, виданим Корольовським районним судом м. Житомира 17.04.2018; визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16.10.2018 ВП №56412093 про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №296/576/17, виданим Корольовським районним судом м. Житомира 17.04.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 24.10.2018 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, вирішуючи питання про накладення штрафу повинен був встановити факт виконання чи невиконання рішення суду,та у випадку його невиконання встановити поважність причини такого невиконання. Однак, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що виконавець не встановлював причини невиконання рішення суду про поновлення на роботі, що свідчить про бездіяльність суб'єкта владних повноважень в цій частині. Крім того, позивачем зазначено, що відповідачу не підвідомчі справи, в яких боржником є Державна служба зайнятості України, яка не відноситься до органів державної влади.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що державним виконавцем у відповідності до вимог законодавства прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження та скеровано її боржнику для негайного виконання. Однак, боржником (позивач) протягом 10 робочих днів не було вчинено жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду, у зв'язку з чим до нього було застосовано штраф. У зв'язку із невиконанням рішення суду, державним виконавцем повторно було накладено штраф на боржника. Крім того, відповідач зазначив, що позивач постанову про відкриття виконавчого провадження не оскаржував, а відтак посилання на підвідомчість виконавчого провадження є необґрунтованими.

У судовому засіданні, що відбулося 27.11.2018 позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, відповідач проти задоволення заперечив.

Заслухавши пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16.04.2018 по справі №296/576/17 за позовом ОСОБА_3 до Державної служби зайнятості позовні вимоги задоволено. Скасовано наказ №432-к від 21 грудня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості, поновлено ОСОБА_3 на посаді директора Житомирського обласного центру зайнятості з 21.12.2016 та стягнуто з Державної служби зайнятості (центрального апарату) на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 138380 гривень. Крім того, зазначено, що рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

17.04.2018 Корольовським районним судом м. Житомира видано виконавчий лист по справі №296/576/17 в частині поновлення на роботі.

26.04.2018 ОСОБА_3, як стягувач по виконавчому листу звернувся до відповідача із заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 17.04.2018 по справі №8296/576/17.

26.04.2018 позивач звернувся до відповідача із листом №33/04/3027/18, в якому зазначив, що Державна служба зайнятості є юридичною особою публічного права, а не державним органом, а відтак, відповідачу не підвідомчі вищевказані справи.

17.05.2018 постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження в частині негайного виконання рішення суду. Крім того, листом від 17.05.2018 №20.1/5641293/8 відповідач повідомив позивача про відкриття виконавчого провадження.

12.06.2018 ОСОБА_3, як стягувач в рамках виконавчого провадження повідомив державного виконавця про невиконання відповідачем вимог рішення суду.

18.06.2018 відповідач звернувся до позивача із вимогою про невідкладне виконання вимог рішення суду.

02.07.2018 позивач повідомив відповідача про неможливість виконання рішення суду, оскільки останнє оскаржується в апеляційному порядку. Крім того, зазначено, що особа, яка займає посаду директора Житомирського обласного центру зайнятості ОСОБА_4 знаходиться на лікарняному, що створює перешкоди у виконанні рішення.

У зв'язку із тим, що ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25.09.2018 залишено рішення суду без змін, а відповідачем не виконано рішення суду без поважних причин, 28.09.2018 постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України накладено на позивача, як боржника штраф у сумі 5100, 00 грн. та зобов'язано виконати рішення суду протягом трьох днів.

10.10.2018 постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у зв'язку із невиконанням рішення суду накладено на позивача штраф у подвійному розмірі - 10 200 грн.

10.10.2018 відповідач звернувся до слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві із повідомленням про вчинення позивачем кримінального правопорушення.

11.10.2018 позивач листом №33/0457-18 повідомив про неможливість виконання рішення суду у зв'язку із перебуванням особи, яка займає посаду директора Житомирського обласного центру зайнятості у відпустці.

16.10.2018 постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закінчено виконавче провадження №56412093 та стягнуто із боржника витрати на проведення виконавчих дій.

Вважаючи вищевказані дії протиправними, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Вирішуючи адміністративний спір по суті, суд виходить з наступного.

Спеціальним Законом, що здійснює регулювання правовідносин, які склалися в процесі судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів є Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У відповідності до частини 6 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

У силу ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно частини 1 статті 63 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідності до ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. (п.1-2, ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження»).

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що рішення суду про поновлення на роботі підлягає невідкладному виконанню боржником, що виконавець перевіряє не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі не виконання такого рішення у вказаний строк, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, а у разі повторного невиконання - у подвійному розмірі. Виключенням у даному разі є наявність поважних причин, з якими пов'язується неможливість виконання судового рішення у встановлений для цього строк.

Поважними причинами невиконання рішення суду відповідно до норм чинного законодавства України визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення особи, і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

Крім того суд зазначає, що оцінка поважності причин невиконання судового рішення належить до виключної компетенції державного виконавця. До поважних причин можуть бути віднесені будь-які обставини, з якими виконавець пов'язує звільнення боржника від обов'язку виконання судового рішення в строк.

Представником позивача зазначено, що з огляду на перебування директора Житомирського обласного центру зайнятості на лікарняному та у відпустці, рішення суду не могло бути виконано у визначені виконавцем строки. Крім того, рішення суду по справі №296/576/17 оскаржувалося в апеляційному порядку, що є передумовою зупинення виконавчого провадження.

Однак, суд зазначає, що підстави зупинення виконавчого провадження визначені ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема: проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе чи на прохання стягувача, який проходить таку військову службу;зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа;зупинення судом реалізації арештованого майна у разі відсутності іншого майна боржника, на яке може бути звернено стягнення;порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом. Виконавець не зупиняє вчинення виконавчих дій за рішеннями про виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю особи, авторської винагороди, повернення невикористаних та своєчасно неповернутих коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, рішеннями немайнового характеру, у разі перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника);звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п'ятою статті 15 цього Закону;надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення;включення підприємства паливно-енергетичного комплексу до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості, яка виникла внаслідок розрахунків за енергоносії з урахуванням дати заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", крім рішень, передбачених абзацом шостим пункту 3.7 статті 3 зазначеного Закону; затвердження плану санації боржника до порушення провадження у справі про банкрутство;надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; включення підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", з виконавчих проваджень, стягувачами за якими є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", її дочірня компанія "Газ України", Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз", постачальники електричної енергії, а боржниками - підприємства, що виробляють теплову енергію, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, та підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем);встановлення мораторію на звернення стягнення на активи боржника за зобов'язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження; включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об'єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації;наявності підстав, передбачених статтею 2-1 Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку".

Суд зазначає, що факт звернення Державної служби зайнятості України із заявою про оскарження рішення в апеляційному порядку не є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, крім того, посилання позивача на займання посади директора Житомирського обласного центру зайнятості іншою особою не є поважною причиною невиконання боржником рішення суду про поновлення на роботі, до того ж за період з 26.06.2018 ( з моменту останнього повідомлення про відсутність ОСОБА_4 на роботі у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю з 18.04.2018) по 28.09.2018 позивачем не подавалося виконавцю жодних доказів, які б підтверджували поважність причин невиконання рішення суду.

У додаткових поясненнях, представник позивач зазначив, що ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 03.07.2018 було зупинено дію оскаржуваного ним рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16.04.2018 по справі №296/576/17 на підставі ч. 4 ст. 359 ЦПК України, тому державний виконавець протиправно не врахувала вказані обставини, як поважну підставу для невиконання рішення суду та зупинення виконавчого провадження. Суд вважає дані доводи безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).

Враховуючи, що в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі рішення підлягає негайному виконанню, то суд приходить до висновку, що у відповідача були відсутні визначені Законом України «Про виконавче провадження» правові підстави для зупинення виконавчого провадження.

Отже, твердження представника позивача про наявність поважних причин невиконання судового рішення у встановлені строки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті.

З вищевказаного слідує що саме на Державну службу зайнятості України, як роботодавця ОСОБА_3 покладено обов'язок щодо виконання рішення суду в частині поновлення останнього на посаді, а на державну виконавчу службу, як компетентний орган покладено обов'язок щодо примусового виконання рішення.

Суд зазначає, що дії по примусовому виконанню рішень є обов'язком державного виконавця та належить виключно до його компетенції, при цьому, з приписів норм законодавства вбачається неприпустимість підміни судом суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта.

Крім того, суд звертає увагу, що ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Позивач посилається на те, що Державна служби зайнятості України є державною установою, а не державним органом, а відтак виконавче провадження не підвідомче Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Відповідач проти вказаних пояснень заперечив, зазначивши, що позивач постанову про відкриття виконавчого провадження не оскаржував. Крім того, підвідомчість виконавчого провадження не впливає на результати здійснення виконавчих дій.

Суд погоджується із доводами відповідача і не бере до уваги посилання позивача про непідвідомчість виконавчого провадження відповідачу, оскільки як підтвердив в судовому засіданні представник позивача, постанова про відкриття виконавчого провадження позивачем не оскаржувалася. В той час, суд звертає увагу, що предметом даної адміністративної справи є оскарження постанов про накладення штрафу та про закінчення виконавчого провадження.

Також, суд звертає увагу, що передумовою накладення на боржника штрафу є невиконання останнім рішення суду у встановлений виконавцем строк, доказів про виконання судового рішення суду не надано.

Частиною четвертою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов'язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що рішення суду про поновлення на роботі підлягає невідкладному виконанню боржником. У разі не виконання такого рішення у вказаний строк, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, а відтак, постанова державного виконавця про накладення штрафу є правомірною, оскільки рішення суду від 17.04.2018 по справі №296/576/17 на момент прийняття спірної постанови виконано не було.

Щодо позовної вимоги в частині визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16.10.2018 ВП №56412093 про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №296/576/17, то суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження»)

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Підстави закінчення виконавчого провадження викладені в статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Тобто, в силу наведених норм Закону підставою для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження є саме факт невиконання боржником рішення суду у визначений строк.

Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, визначені статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» зазначено, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Отже, враховуючи, що позивачем не надано доказів виконання рішення суду та вимог виконавця, суд дійшов висновку, що винесення державним виконавцем постанов про накладення на боржника штрафу за невиконання рішення суду та направлення подання до правоохоронних органів про притягнення боржника до відповідальності в частині виконання рішення суду зобов'язального характеру може бути підставою для закінчення виконавчого провадження, а відтак, постанова про закінчення виконавчого провадження є правомірною та такою, що відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з чим, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Положеннями статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судові витрати відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 229, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Державної служби зайнятості України (01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10, ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення. з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Повний текст складено та проголошено у судовому засіданні 27.11.2018 за відсутності сторін.

Суддя А.С. Мазур