Справа № 826/8789/18
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 листопада 2018 року № 826/8789/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку спрощеного провадження матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1 (03040, АДРЕСА_1)
доГенеральної прокуратури України (01011, м. київ, вул. Різницька, 13-15)
про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії ,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до Генеральної прокуратури України (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу (939 робочих днів);

- зобов'язати Генеральну прокуратуру України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток на 58 робочих днів вимушеного прогулу, що включає в себе 56 робочих днів затримки виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року в частині поновлення його на посаді прокурора Волинської області та 2 робочих дні, неоплачені за період з 31 липня 2014 року по 05 лютого 2018 року.

Мотивуючи позовні вимоги представник позивача зазначив, що фактично період вимушеного прогулу ОСОБА_2 з 31 липня 2014 року по 05 лютого 2018 року складає 883 робочих днів, а не 881 робочий день, за які відповідачем здійснено позивачу виплату. Крім того, представник позивача стверджує, що в порушення статей 370-372 Кодексу адміністративного судочинства України постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року в частині поновлення позивача на посаді прокурора Волинської області відповідач виконав лише 27 квітня 2018 року, видавши наказ Генерального прокурора України №54к.

На думку позивача, відповідач допустив затримку виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з дня набрання законної сили таким рішенням до дня винесення наказу про поновлення останнього на роботі на 56 робочих дні, а відтак в розумінні статті 236 Кодексу законів про працю України, вказаний період вимушеного прогулу позивача також має бути оплачений.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 червня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.

Копію ухвали суду від 12 червня 2018 року представник відповідача отримав 26 червня 2018 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення.

16 липня 2018 року відповідачем подано до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що позивач звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою про добровільне виконання судового рішення лише 04 квітня 2018 року, а відтак, на думку відповідача, ОСОБА_1 підтверджено волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді прокурора.

Крім того, представник прокуратури зазначив, що на час отримання Генеральною прокуратурою України (13 лютого 2018 року) постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року посаду прокурора Волинської області обіймав ОСОБА_3, якого на цю посаду призначено наказом Генерального прокурора України від 15 липня 2016 року №135к строком на п'ять років. На думку відповідача, звільнення ОСОБА_3 з адміністративної посади прокурора Волинської області без його згоди та рекомендації Ради прокурорів України суперечило б вимогам ст.ст. 3, 16, 41 Закону України «Про прокуратуру» та призвело б до порушення його трудових прав.

Представник Генеральної прокуратури України стверджує, що Генеральний прокурор України до отримання заяви ОСОБА_1 та вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_3, який на той час обіймав посаду прокурора Волинської області, був позбавлений реальної можливості негайного виконання рішення суду шляхом видання наказу про поновлення позивача на посаді прокурора Волинської області.

На думку відповідача, позивач не скористався правом звернення до органів державної виконавчої служби та ним не наведено жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про відмову роботодавця виконувати рішення суду та його умислу, спрямованого на такі дії чи бездіяльність, а відтак вини Генеральної прокуратури України у затримці виконання постанови суду апеляційної інстанції немає, а відтак відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року у справі №803/1712/14 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування розпоряджень, наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування розпоряджень, наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково.

Так, постановлено визнати протиправним та скасувати розпорядження Центрального управління Служби безпеки України №131д від 23 липня 2014 року про скасування ОСОБА_1 допуску до державної таємниці; визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України №1073к від 30 липня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади Прокурора Волинської області; поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Волинської області з 31 липня 2014 року; стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 липня 2014 року по 05 лютого 2018 року; у задоволенні решти позовних вимог - відмовити; допустити до негайного виконання постанову у частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на посаді.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови суду апеляційної інстанції наказом Генерального прокурора України від 27 квітня 2018 року №54к позивача поновлено на посаді прокурора Волинської області з 31 липня 2014 року.

В подальшому, на підставі наказу Генерального прокурора України позивачу виплачено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31 липня 2014 року по 05 лютого 2018 року.

Незгода позивача із бездіяльністю відповідача щодо своєчасного виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з пунктами 1, 2 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 17 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до вимог статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Право на компенсацію заробітку, втраченого за час виконання судового рішення про поновлення на роботі встановлено статтею 236 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, затримка виконання власником рішення органу по розгляду трудових спорів про поновлення на роботі незаконно звільненого або незаконно переведеного працівника тягне обов'язок власника виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора Волинської області.

Частиною п'ятою статті 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Частиною другою статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

З огляду на викладене, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року, в частині допущеного негайного виконання, підлягає виконанню незалежно від наявності або відсутності виконавчого провадження.

Суд враховує, що інститут примусового виконання судового рішення застосовується у випадку добровільного не виконання боржником свого обов'язку щодо виконання судового рішення. Водночас, суд наголошує на тому, що обов'язок з добровільного виконання судового рішення про поновлення на роботі не залежить від дій особи, на користь якої винесено таке рішення.

Судом не враховуються заперечення відповідача зазначені у відзиві на позовну заяву, оскільки згідно правової позиції Верховного суду України викладеної в постанові від 23 червня 2015 року, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Викладене узгоджується з висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 26 червня 2015 року у справі №21-63а15, який відповідно до приписів частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковим для врахування.

Відтак доводи відповідача про відсутність у прокуратури області інформації про звернення позивачем судового рішення до примусового виконання через органи державної виконавчої служби є необґрунтованими.

При цьому, відповідачем не заперечується, що йому було відомо про постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року ще 13 лютого 2018 року, тобто в день отримання копії судового рішення, проте не вжито жодних необхідних заходів для його виконання.

Стосовно посилань відповідача на вимоги статей 21 та 24 Кодексу законів про працю України, суд зазначає, що статтею 21 вказаного Кодексу визначено поняття трудового договору, а відповідно до статті 24 передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На думку відповідача, необхідною умовою для видання наказу про укладення трудового договору є волевиявлення працівника, виявлене шляхом подання відповідної заяви.

Суд звертає увагу, що в даному випадку відповідачем безпідставно ототожнюються поняття прийняття працівника на роботу та поновлення працівника на роботі. За фактичних обставин справи, підставою для видачі наказу про поновлення працівника на роботі є судове рішення про поновлення на роботі, а відтак зазначені доводи відповідача відхиляються судом як безпідставні.

В частині тверджень відповідача, що станом на 05 лютого 2018 року посаду прокурора Волинської області обіймав ОСОБА_3, якого призначено на посаду наказом Генерального прокурора України від 15 липня 2016 року №135к, суд зазначає наступне.

Пунктом 6 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України визначено, що Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 16 Закону України «Про прокуратуру» незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Частиною 3 статті 16 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Представник відповідача посилається на статтю 41 Закону України «Про прокуратуру» як на підставу неможливості звільнення ОСОБА_3 із посади прокурора Волинської області за відсутності рекомендації Ради прокурорів України.

Так, стаття 41 Закону України «Про прокуратуру» врегульовує порядок звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді.

Відповідно до частини 1 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6 - 8, 11 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України з таких підстав:

1) подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням;

2) переведення на посаду до іншого органу прокуратури (крім адміністративної посади, передбаченої пунктами 1 - 3 частини третьої статті 39 цього Закону);

3) неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов'язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

При цьому, пунктами 2, 3, 6 - 8, 11 частини першої статті 39 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що адміністративними посадами у Генеральній прокуратурі України, регіональних та місцевих прокуратурах (крім посад, зазначених у частинах другій і третій цієї статті) є посади: Генерального прокурора, першого заступника Генерального прокурора; керівника регіональної прокуратури; першого заступника керівника регіональної прокуратури; заступника керівника регіональної прокуратури; керівника місцевої прокуратури.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу Генеральної прокуратури України №135к від 15 липня 2016 року ОСОБА_3 призначено прокурором Волинської області.

При цьому, 10 квітня 2018 року ОСОБА_3 на адресу Генерального прокурора України скерував заяву про звільнення його із займаної посади у зв'язку з службовою необхідністю та на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року про поновлення на посаді прокурора Волинської області Коцури А.В.

11 квітня 2018 року Генеральна прокуратура України звернулась до Ради прокурорів України із листом №11/1/1-520вих.-18 щодо розгляду питання щодо внесення рекомендації про звільнення з посади прокурора Волинської області Киричука М.Ю. у зв'язку з достроковим припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням на підставі пункту 1 частини 1 статті 41 Закону України «Про прокуратуру».

18 квітня 2018 року Рада прокурорів України прийняла рішення №26 «Про внесення рекомендації про звільнення ОСОБА_3 з посади прокурора Волинської області та внесення рекомендації про його призначення на посаду заступника прокурора Волинської області».

На підставі вказаних рекомендацій Ради прокурорів України від 18 квітня 2018 року та заяви ОСОБА_3 Генеральною прокуратурою України видано наказ №53к від 27 квітня 2018 року, яким ОСОБА_4 звільнено із посади прокурора Волинської області.

Суд погоджується з доводами відповідача щодо необхідності дотримання вимог статті 41 Закону України «Про прокуратуру» в частині звільнення прокурора області, однак звертає увагу, що питання щодо такого звільнення ініційовано не у день отримання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року (13 лютого 2018 року), яка в частині поновлення позивача на посаді підлягала негайному виконанню, а лише після звернення позивача до Генеральної прокуратури України із заявою щодо його поновлення на посаді, що свідчить, на думку суду, про протиправне зволікання щодо виконання судового рішення, яке є обов'язковим для всіх на території України.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку про наявність протиправної бездіяльності щодо виконання судового рішення від 05 лютого 2018 року в частині поновлення позивача на посаді прокурора Волинської області та виплати йому суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, бездіяльністю суб'єкта владних повноважень є його пасивна поведінка, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Позивача стверджує, що відповідачем виплачено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31 липня 2014 року по 05 лютого 2018 року за 881 робочий день, однак виплаті підлягає сума за 883 робочих днів, оскільки у січні 2015 року відповідачем помилково зазначено 19 робочих днів замість 20, у червні 2016 року - 19 робочих днів замість 20, у липні 2016 року - 22 робочих дні замість 21, у грудні 2017 року - 20 робочих днів замість 21.

Так, відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів у січні 2015 року становить 20 робочих днів. При цьому, 12 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України видано розпорядження №1084-р «Про перенесення робочих днів у 2015 році», яким робочий день з п'ятниці 9 січня перенесено на 14 лютого.

В матеріалах справи міститься розпорядження Генеральної прокуратури України №2823у від 17 грудня 2014 року, яким робочий день з п'ятниці 9 січня перенесено на суботу 14 лютого.

При цьому, як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку за лютий 2015 року позивачу виплачено суму за 21 робочий день, в той час як листом Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» передбачено, що кількість робочих днів у лютому 2015 року складає 20 робочих днів.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року № N 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість робочих днів у червні 2016 року становить 20 робочих днів.

В той же час, 11 листопада 2015 року Кабінетом Міністрів України видано розпорядження №1155-р «Про перенесення робочих днів у 2016 році», яким робочий день з понеділка 27 червня перенесено на суботу 02 липня.

Відповідно до вказаного розпорядження Генеральною прокуратурою України видано наказ №1785у від 18 листопада 2015 року, яким робочий день з понеділка 27 червня перенесено на суботу 2 липня.

При цьому, як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку за липень 2016 року позивачу виплачено суму за 22 робочих дні, в той час як листом Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року № N 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» передбачено, що кількість робочих днів у липні 2016 року складає 21 робочий день.

Листом Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» визначено, що кількість робочих днів у грудні 2017 року становить 21 робочий день.

Водночас, Законом України від 16 листопада 2017 року №2211-VIII «Про внесення змін до статті 73 Кодексу законів про працю України щодо святкових і неробочих днів» передбачено додатковий святковий день 25 грудня - Різдво Христове, водночас скасовано святковий день 2 травня, у зв'язку з чим перерахунок норми робочого часу за грудень 2017 року з 21 робочого дня на 20 вбачається судом правомірним.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем здійснено правомірну виплату суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31 липня 2014 року по 05 лютого 2018 року за 881 робочий день.

При цьому, матеріали справи не містять доказів компенсації за період затримки виконання судового рішення в порушення вимог статті 236 Кодексу законів про працю України. Водночас, протиправна бездіяльність щодо виконання судового рішення від 05 лютого 2018 року встановлена в межах розгляду даної справи.

Відповідно до абзацу 3 пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Так, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2018 року встановлено, що суд позбавлений можливості встановити середню заробітну плату позивача, з урахуванням обчислення виплат отриманих за попередні два місяці перед звільненням.

Відтак, суд приходить до висновку що неврахований період, який є предметом спору в даній справі, являється з 06 лютого 2018 року по 26 квітня 2018 року та є часом затримки в поновленні ОСОБА_1 на посаді прокурора Волинської області, тривалістю 56 робочих днів.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Під час розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування не виконав.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення в частині.

Згідно підпункту 1 пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягненнях заробітної плати та поновлення на роботі, відтак питання щодо розподілу судових витрат вирішенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 257, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо негайного невиконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Волинської області.

3. Зобов'язати Генеральну прокуратуру України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі №803/1712/14 за період з 06 лютого 2018 року по 26 квітня 2018 року з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.Б. Федорчук