Справа № 2540/2665/18
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2540/2665/18 Суддя (судді) першої інстанції: Падій В.В.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Кузьменка В. В.,
суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,
за участю секретаря Видмеденко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.08.2018, -
В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018; зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.01.2018; стягнути з в/ч НОМЕР_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, відповідачем в порушення вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в період з 01.01.2016 по 26.01.2018 не виплачувалась індексація грошового забезпечення, яка є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці, а її проведення у зв`язку зі зростанням споживчих цін є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 позов задоволено в повному обсязі.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що в/ч НОМЕР_1 повністю фінансується з Державного бюджету України, джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та проведення індексації грошового забезпечення є виключно Державний бюджет України При цьому, Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» виплата індексації не передбачалась. Крім того, зазначив про той факт, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів понесення останнім витрат на професійну правничу допомогу, оскільки наданий до суду договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 25.04.2018, укладений між адвокатом Богдановою І.Д. та Морським О.Ю., не містить посилань про надання професійної правничої допомоги саме у даній справі. При цьому, позивач мав можливість скористатися і безоплатною правничою допомогу, оскільки у останнього наявні відповідні пільги.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.
Відкладення розгляду справи спричинить невиправдане порушення процесуального строку її розгляду.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в даній справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом на посаді старшого спеціаліста служби охорони державної таємниці в/ч НОМЕР_1 .
Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 26.01.2018 № 21 По стройовій частині позивача виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_2 та знято з усіх видів забезпечення і здійснено розрахунок при звільненні (а.с.12).
З довідки командира в/ч НОМЕР_2 від 26.02.2018 №94/832 вбачається, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 25.01.2016 року по 26.01.2018 не здійснювалась (а.с.13).
25.04.2018 позивачем направлено на адресу в/ч НОМЕР_2 інформаційний запит щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1
08.05.2018 відповідачем видано довідку, якою підтверджено, що з січня 2016 індексація грошового забезпечення позивача не нараховувалась та не виплачувалась (а.с.16).
Крім того, з довідки тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.08.2018 № 94/1745 вбачається, що ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 26.01.2018 індексація грошового забезпечення не нараховувалась відповідно до роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 № 248/3/9/1/2 (а.с.53).
Вважаючи дії відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
В силу абзацу другого частини третьої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017-ІІІ (далі - Закон № 2017-ІІІ) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Статтею 19 Закону № 2017-ІІІ визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Так, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-ХІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 1282-ХІІ), визначені правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Частинами першою та п`ятою статті 2 Закону № 1282-ХІІ встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, серед яких оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Частиною другою статті 5 Закону № 1282-ХІІ передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
За приписами частини шостої статті 5 Закону № 1282-ХІІ проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078).
Пунктом 1-1 Порядку № 1078 зазначено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, грошове забезпечення.
З огляду на пункт 5 Порядку № 1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині стягнення з в/ч НОМЕР_1 витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3000,00 грн., то колегія суддів також вважає їх такими, що не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Частиною 1 статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Зокрема, пунктом 1 частини 3 даної статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів звертає увагу, що апелянт обґрунтовує свої доводи в частині витрат на професійну правничу допомогу тим, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів понесення останнім витрат на професійну правничу допомогу, оскільки наданий до суду договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 25.04.2018, укладений між адвокатом Богдановою І.Д. та Морським О.Ю., не містить посилань про надання професійної правничої допомоги саме у даній справі. При цьому, позивач мав можливість скористатися і безоплатною правничою допомогу, оскільки у останнього наявні відповідні пільги.
Колегія суддів такі посилання вважає необґрунтованими, оскільки наданий до суду договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 25.04.2018, укладений між адвокатом Богдановою І.Д. та Морським О.Ю., не міг містити посилання про надання професійної правничої допомоги саме у даній справі, так як договір укладався раніше, ніж вони подали вже готовий позов до суду, який був підготовлений адвокатом саме на виконання укладеного з позивачем договору.
Не заслуговують на увагу й доводи апелянта, що позивач мав можливість скористатися і безоплатною правничою допомогу, з огляду на таке.
Відповідно до статті 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до частини 3 статті 12 Закону № 5076-VI до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Водночас, фундаментальним принципом договірного права є принцип свободи договору, закріплений в статті 3 Цивільного кодексу України, який в кореспонденції з нормами частини першої статті 627 і статті 6 Цивільного кодексу України означає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Враховуючи зазначені положення Закону № 5076-VI та Цивільного кодексу України колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що законодавством сторонам дано свободу в укладенні договорів, зокрема, і договору про надання правової допомоги, що, у свою чергу нівелює обов`язок сторін договору зазначати в останньому, як положень щодо надання адвокатом професійної правничої допомоги по конкретно визначеній справі, так і вибір позивачем захисника своїх прав та інтересів (надання платних правових послуг чи безоплатної правової допомоги).
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 25.04.2018, додаткову угоду (договір) до договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 25.04.2018, акт прийомки-передачі виконаних робіт від 23.07.2018 з розрахунком витраченого часу для підтвердження розміру оплати послуг адвоката (гонорару), квитанцію від 23.07.2018 про сплату саме позивачем послуг адвоката у розмірі 3000 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн.
Стаття 77 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 27.11.2018