Справа № 812/245/18
Суддя: С.М. Чиркін
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

28 листопада 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 812/245/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чиркін С.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними дій та зобовязати вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2018 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, з такими вимогами:

1) визнати протиправними та дискримінаційними дії та рішення відповідача щодо невиплати позивачу з 01.03.2016 пенсії;

2) зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії довічно та виплатити з 01.03.2016 виниклу заборгованість з пенсійних виплат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку в Білокуракинському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області. З 13.07.2015 взята на облік УПФУ в Сватівському районі Луганської області як внутрішньо переміщена особа. З 01.03.2016 відповідач припинив виплачувати позивачу пенсію, про що останній стало відомо у вересні 2017 року після дзвінка на "гарячу лінію" ПАТ "Ощадбанк". При цьому, відповідачем жодним чином не було повідомлено позивача про причини припинення виплати пенсії.

З посиланням на норму частини другої статті 46 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", позивач вважає дії щодо припинення виплати пенсії за віком протиправними і такими, що порушують її конституційні права.

Відповідач адміністративний позов не визнав, про що подав відзив на позовну заяву (а.с. 61-63).

В обґрунтування своєї позиції зазначив, що у липні 2015 року Позивач звернувся до УПФУ в Сватівському районі Луганської області із заявою про взяття на облік пенсійної справи. Позивача взято на облік до управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області з 01.08.2014. На підставі списків тривалої відсутності за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб, які були надані управлінню 22.02.2016 від СБУ, винесено розпорядження про припинення ОСОБА_1 виплати пенсії з 01.03.2016.

Так, Позивач отримувала пенсію з 01.08.2014 до 01.03.2016.

З посиланням на норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», постанови КМУ від 05.11.2014 № 637, від 01.10.2014 № 509, від 08.06.2016 № 365 та норми Конституції України Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Від відповідача надійшли доповнення до заперечень на адміністративний позов, в яких він просив відмовити у позові (а.с. 146-147). В обґрунтування своєї позиції зазначив, що протоколом засідання комісії з розгляду питань щодо призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 28.02.2018 № 84 припинено соціальні виплати ОСОБА_1, враховуючи скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Відповідачем також подано доповнення до відзиву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що справа № 812/245/18 не є типовою справою до зразкової справи № 805/402/18, оскільки довідка позивача про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи скасована (а.с. 154-155).

Ухвалою від 31.01.2018 відкрито провадження у справі; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін; відстрочено позивачу сплату судового збору; поновлено строк звернення з позовом до суду (а.с. 1-3).

Ухвалою від 28.02.2018 у справі № 812/245/18 суд перейшов із розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.87).

Ухвалою від 20.03.2018 зупинено провадження у справі № 812/245/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними дій та зобовязати вчинити дії до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у зразковій справі № Пз/9901/20/18 (№ 805/402/18) (а.с. 138-139).

Ухвалою від 28.11.2018 поновлено провадження у справі № 812/245/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними дій та зобовязати вчинити дії (а.с. 171).

Позивач в судове засідання не прибула, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином (а.с. 163), просила розглядати справу без її участі (а.с. 165).

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 164), просив розглянути справу без його участі (а.с. 147).

З урахуванням вимог статей 194, 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не прибули, на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» відбулась реорганізація УПФУ в Сватівському районі Луганської області шляхом злиття з УПФУ в Білокуракинському районі Луганської області та УПФУ в Троїцькому районі Луганської області та утворення нового Білокуракинського ОУПФУ Луганської області.

З інформації, яка вказана у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 26.11.2018 № НОМЕР_1, УПФУ в Сватівському районі Луганської області припинено як юридична особа 10.05.2017, № запису 00001554 (а.с. 167-168).

Згідно з інформацією, яка зазначена у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 28.11.2018 № НОМЕР_2, Білокуракинське ОУПФУ Луганської області зареєстроване як юридична особа 30.03.2017, № запису 0000478 (а.с. 169-170).

Позивач ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_3) є пенсіонером та отримує пенсію, є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджено інформацією, зазначеною в наявних в матеріалах справи копіях: паспорта громадянина України (а.с. 11, 11зв.), довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с. 11 зв.), довідки від 13.07.2015 № 930005205 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 14), пенсійного посвідчення № НОМЕР_3, виданого 18.04.2006 (а.с. 13).

14.07.2015 Позивач звернувся до УПФУ в Сватівському районі Луганської області із заявою про взяття на облік (а.с. 74).

Згідно з інформацією, зазначеною в розпорядженні від 17.07.2015 № 1233 Позивача взято на облік в УПФУ в Сватівському районі Луганської області з 01.08.2014 та призначено виплату пенсії в сумі 1049,00 грн (а.с. 70).

Розпорядженням начальника Управління ПФУ в Сватівському районі Луганської області від 24.02.2016 вирішено припинити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2016 (а.с. 83).

У розпорядженні від 24.02.2016 зазначено також, що воно прийнято за наслідками розгляду листа СБУ від 22.02.2016 № 63/40/141 (а.с. 78).

07.04.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії з 01.03.2016 (а.с. 80).

З інформації, яка вказана у акті обстеження матеріально-побутових умов сімї від 15.02.2018, вбачається, що факт проживання позивача не засвідчено (а.с. 87).

Згідно з інформацією, зазначеною у витязі з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення, відмовлення) соціальних виплат ВПО від 21.02.2018 № 83, вирішено відмовити у відновленні соціальних виплат Позивачу (а.с. 106).

Як вбачається з інформації, яка зазначена у відзиві на позовну заяву, позивачу була виплачена пенсія за період з 01.08.2014 по 01.03.2016 (а.с.62).

Спірним питанням є правомірність припинення нарахування та виплати пенсії Позивачу з 01 березня 2016 року.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Статтею 291 КАС України визначено особливості провадження у типовій справі, зокрема, згідно з частиною третьою цієї статті при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Оскільки дана адміністративна справа є типовою до зразкової справи № 805/402/18, суд вважає за необхідне розглянути її з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у рішенні від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Згідно з статтею 1 Закон «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 1058-IV виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у звязку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Статтею 47 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою цієї статі визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», яка набрала чинності з 08 жовтня 2014 року, затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, пунктами 1 та 2 якого передбачено:

- довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі - довідка) є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи».

- для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності з 26 листопада 2014 року (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509.

Зазначені виплати, що призначені або продовжені відповідним особам до набрання чинності цією постановою, здійснюються за фактичним місцем їх проживання (перебування) у разі видачі їм до 31 грудня 2014 року такої довідки.

08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності 14 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам установлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються… територіальними органами Пенсійного фонду України… за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Згідно з пунктом 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування:

Контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики. Якщо в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб є інформація щодо проходження особою фізичної ідентифікації в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», чергова перевірка у відповідному періоді не проводиться…

Згідно з пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування:

Соціальні виплати припиняються у разі:

1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати;

2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї;

3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат;

4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»;

5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

З вищеописаних норм чинного законодавства слідує, що частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV визначено вичерпний перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду. Цим переліком передбачена можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

У свою чергу постановами Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 та від 08.06.2016 № 365 визначено умови призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам: знаходження внутрішньо переміщеної особи на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк».

Як зазначив Відповідач, невиплата пенсії Позивачу з березня 2016 року відбулась на підставі інформації, отриманої від СБУ (а.с.78).

З наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що Відповідачем 24.02.2016 винесено розпорядження про припинення нарахування позивачу пенсії з 01.03.2016.

Тобто припинення виплати пенсії Позивачу відбулося безпідставно та не у спосіб, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV.

Аргументи Відповідача, що Відповідач зобовязаний у свої діяльності керуватися постановами Кабінету Міністрів України, зокрема, встановленим цими постановами порядком продовження та поновлення виплат, суд вважає безпідставними та відхиляє, з огляду на таке.

Як вже вище зазначено, підстави припинення виплати пенсії визначаються виключно законами України.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України, до повноважень якого належить прийняття законів.

У свою чергу, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

За загальним правилом «закон» це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається відповідно до особливої процедури парламентом та регулює найважливіші суспільні відносини.

У свою чергу нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, тому ними не можуть бути внесені будь-які зміни до законів.

Відповідно, встановлення постановами Кабінету Міністрів України інших підстав для припинення виплати пенсії, відмінних від визначених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, не є іншим випадком припинення виплати пенсії, передбаченим законом, у розумінні пункту 5 частини першої статті 49 цього Закону.

З огляду на все вищевикладене, судом встановлено, що Позивач не отримує пенсію з вини Відповідача.

З огляду на все вищевикладене, судом встановлено, що Позивач, починаючи з березня 2016 року не отримує пенсію з вини Відповідача.

Таким чином, суми пенсії, невиплачені Позивачу з вини Відповідача, мають бути виплачені йому за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобовязаний оцінити, виконуючи свої зобовязання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи відповідача про те, довідка позивача про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи скасована, та те, що з огляду на зазначене, справа № 812/245/18 не є типовою із зразковою справою № 805/402/18 відхиляються судом з наступних підстав.

З огляду на визначення, яке надано в ст. 1 Закону № 1706-VII, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливості державним органам врахувати її особливі потреби.

З огляду на викладене, суд вважає, що наявність чи відсутність довідки органу соціального захисту населення про взяття особи на облік, як внутрішньо переміщеної особи, жодним чином не наділяє або не позбавляє особу статусу внутрішньо переміщеної.

Такий статус особа набуває автоматично внаслідок настання певних обставин та набуття нею ознак «внутрішньо переміщеної особи», визначених статтею 1 Закону № 1706-VII.

Оскільки позивач відповідає всім визначеним статтею 1 Закону № 1706-VII ознакам «внутрішньо переміщеної особи», суд дійшов висновку, що дана адміністративна справа є типовою до зразкової справи № 805/402/18 та її необхідно розглядати з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у рішенні від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи.

Разом з тим, у постанові ОСОБА_2 Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18) зазначено, що такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної, Закон № 1706-VII не містить. Водночас частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

Доводи відповідача про те, що пенсія за вказаний період не виплачена оскільки відповідно до пункту 15 «Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» вона виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, а на даний час окремого порядку виплат пенсій, які не виплачені за минулий період, Кабінетом Міністрів України не визначено, судом відхиляються з огляду на наступне.

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: «Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України», враховуючи наведене Позивачу не сплачено заборгованості за минулий період.

Суд вважає таку позицію неприйнятною, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IVзазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Враховуючи вказане, посилання відповідача на відсутність на даний час окремого порядку виплат пенсій, які не виплачені за минулий період, Кабінетом Міністрів України, судом відхиляються.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, а саме визнання дій та рішення відповідача протиправними суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Зважаючи на обставини справи, враховуючи, що настання для позивача негативних наслідків повязано із прийняттям УПФУ в Сватівському районі Луганської області рішення про припинення виплати пенсії позивачу, а не з діями, вчиненими відповідачем з метою виконання своїх функцій та повноважень, суд вважає, що достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправним та скасування розпорядження начальника УПФУ в Сватівському районі Луганської області від 24.02.2016, а також зобовязання Відповідача поновити Позивачу нарахування та виплату пенсії за віком з березня 2016 року.

Самі по собі дії відповідача не тягнуть для позивача настання будь-яких негативних наслідків, відповідно, такий спосіб захисту, як визнання їх протиправними, жодним чином не сприятиме відновленню прав позивача. Тому, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цієї вимоги позивача.

Стосовно вимоги про визнання дій Відповідача дискримінаційними, суд зауважує, що частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3).

Тобто чинним КАС України не передбачено способу захисту порушеного права шляхом визнання дій дискримінаційними, а достатнім і належним способом захисту в межах спірних правовідносин є визнання дій Відповідача протиправними.

Що стосується вимоги позивача про зобов'язання відповідача поновити йому нарахування та виплату пенсії за віком довічно, суд вважає таку вимогу безпідставною, оскільки згідно з положеннями Закону № 1058-IV нарахування та виплата пенсії мають здійснюватися постійно до виникнення підстав, визначених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, та прийняття рішення про припинення виплати пенсії територіальним органом Пенсійного фонду України або судом.

Крім того, така вимога позивача є вимогою на майбутнє. Оскільки згідно з положеннями КАС України завданням адміністративного судочинства є захист порушених прав позивача від порушень суб'єкта владних повноважень, суд не повноважний зобов'язувати відповідача до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Що стосується вимоги Позивача про зобовязання Відповідача виплатити виниклу заборгованість, суд вважає, що така вимога у повній мірі охоплюється зобовязанням Відповідача поновити нарахування та виплату пенсії з березня 2016 року. Відповідно, додаткового зобовязання не потребує.

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку, що вимоги Позивача про визнання протиправним та скасування розпорядження Управління ПФУ в Сватівському районі Луганської області від 24.02.2016, а також про зобов'язання Відповідача поновити позивачу нарахування та виплату пенсії за віком з березня 2016 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В задоволенні вимог про визнання дій відповідача протиправними та дискримінаційними, а також зобовязання відповідача поновити нарахування пенсії позивачу довічно слід відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету, суд вважає необхідним допустити це рішення до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 31.01.2018 відстрочено Позивачу сплату судового збору по даній адміністративній справі у розмірі 704,80 грн до ухвалення судового рішення в даній справі.

Відповідно до частини другої статті 133 КАС України, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги фактично підлягають задоволенню повністю, лише з коригуванням способу захисту, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 704,80 грн стягнути до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3, 91000, Луганська область, місто Луганськ, вул. Шмирова, будинок, 70) до Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (, 92200, Луганська область, Білокуракинський район, смт. Білокуракине, вул. Історична, 81) про визнання протиправними дій та зобовязати вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області від 24.02.2016 щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії з 01 березня 2016 року.

Зобовязати Білокуракинське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (, 92200, Луганська область, Білокуракинський район, смт. Білокуракине, вул. Історична, 81) відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, 91000, Луганська область, місто Луганськ, вул. Шмирова, будинок, 70) пенсії за віком з 01 березня 2016 року.

Рішення суду звернути до негайного виконання у межах виплати ОСОБА_1 пенсії за один місяць.

У задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та дискримінаційними дій Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з 01 березня 2016 року, а також про зобовязання Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити нарахування пенсії ОСОБА_1 довічно відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Білокуракинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (, 92200, Луганська область, Білокуракинський район, смт. Білокуракине, вул. Історична, 81) до Державного бюджету України судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя ОСОБА_3