Справа № 815/4595/17
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/4595/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюк Г.В.

суддів: Потапчук В.О. , Шляхтицький О.І.

при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
ДМСУБілоконь Н.О. (довіреність)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати вчинити певні дії -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 21 липня 2017 року № 325-17, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи його тим, що рішення Державної міграційної служби України від 21 липня 2017 року № 325-17, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є неправомірним та таким, що підлягає скасуванню як незаконне.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21 липня 2017 року № 325-17 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував про обґрунтовані побоювання позивача за своє життя та здоров`я, що стало причиною його виїзду та залишення країни походження через переслідування з боку таємного суспільства «Поро».

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якій вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність фактичних обставин, які б безумовно підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця. У випадку повернення на Батьківщину позивача не існує загроза застосування вироку про смертну кару, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження. В історії, що була викладена заявником з приводу ймовірного переслідування на Батьківщині існує ряд розбіжностей, що суттєво знижують рівень довіри до заяви особи та свідчать про зловживання нею процедурою набуття міжнародного захисту. Відповідач також вважає, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вважається елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та вказує на інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя тощо, бажання незаконного працевлаштування), аніж побоювання зазнати переслідувань в країні громадянської належності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що на територію України позивач потрапив 16.03.2015 року, на підставі паспортного документу та студентської візи.

08.02.2016 року позивача було відраховано з ВНЗ України, в зв`язку з закінченням.

Рішенням УДМС України в Івано-Франківській області від 10.11.2016 року №34 було прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження - Сьєрра-Леоне.

Позивач придбав авіаквиток до Сенегалу (м. Дакар), транзитом через Туреччину та Францію. Згідно з інформацією, наданою Харківським прикордонним загоном Східного регіонального управління ДПС України (лист від 08.12.2016 №43/15216, cтop.59-60 справи), позивач вибув до Туреччини 19.11.2016 (у національному паспорті позивача проставлена відповідна відмітка на стор. 30), але 20.11.2016 був повернутий назад до України турецькими уповноваженими органами через відсутність у нього транзитної візи держав Шенгенської зони. Наступного дня позивача було відправлено до Туреччини, звідки його знов повернуто до України. Відповідно до інформації, наданої адвокатом позивача Охотніковою Наталією Геннадіївною, а саме фотокопії рішення Харківського прикордонного загону від 24.11.2016 (cтop.27-28 ОС), позивачу було відмовлено в перетинанні державного кордону України. За свідченнями позивача (арк. 3 протоколу співбесіди від 27.12.2016), після останнього повернення до України, його зачинили в одному з приміщень харківського аеропорту, де він перебував протягом 15 діб. Позивач також повідомив, що зателефонував своєму другові у м. Івано-Франківськ і той вислав йому номер правозахисної організації у м. Києві. Незабаром йому подзвонила адвокат громадської організації Харківська правозахисна група Охотнікова Наталія Геннадіївна, яка 07.12.2016 забрала його з аеропорту та надала інформацію про можливість звернення за міжнародним захистом до ГУДМС в Харківській області (протокол співбесіди від 27.12.2016 та ксерокопія повідомлення. Наданого адвокатом заявника на cтop.29 ОС).

Особисто із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в присутності адвоката Охотнікової Н. Г. (засвідчена копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2025 (серія ХВ № 000316), виданого Радою адвокатів Харківської області 14.09.2016 - стор.26 справи та засвідченої копією договору про надання правової допомоги від 02.12.2016 року виданого громадською організацією Харківська правозахисна група - стор. 25 ОС), позивач звернувся до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України у Харківській області 08.12.2016 року.

Під час звернення до територіального підрозділу ДМС позивач зазначив, що наразі не має наміру повертатися до Сьєрра-Леоне через загрозу зазнати переслідування з боку таємного угрупування Поро.

Позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України (далі за текстом - ДМСУ) від 21 липня 2017 р. № 325-17 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21.08.2017 р. позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ТУ ДМСУ в Одеській області за № 240 від 07.08.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.5 т. 1).

Не погоджуючись із вищевказаною відмовою, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

П`ятий апеляційний адміністративний суд вважає, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права, враховуючи практику ЄСПЛ, погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відсутності підстав для задоволення позову так як відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази переслідування позивача в країні походження за ознакою віднесення до певної соціальної чи релігійної групи чи заняття ним політичною діяльністю, а це свідчить про відсутність у нього Конвенційної ознаки біженця, причиною виїзду позивача з Сьєрра-Леоне слугувало навчання на Україні, а не загроза зазнати переслідувань, позивач не є особою, яка потребує додаткового захисті, в зв`язку із чим, оскаржене рішення відповідача щодо відмови у наданні позивачу статусу біженця є обґрунтованим та таким, що прийняте в порядку, в межах повноважень та у спосіб, встановлений Конституцією та законом України, та вважає, що доводи апелянта про порушення судом першої інстанції п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», а також ст.1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи 08.02.2016 року позивача було відраховано з ВНЗ України, в зв`язку з закінченням.

Рішенням УДМС України в Івано-Франківській області від 10.11.2016 №34 було прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження - Сьєрра-Леоне.

Згідно вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 2-рп/2012 від 20.01.2012 р., яким надано офіційне тлумачення положення частини другої статті 32 Конституції України, неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб.

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.3 КАС України (в ред., діючої з 15.12.2017 року) порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно ч.3 ст.6 КАС України, звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно-правовими актами та практикою ЄСПЛ.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач потрапив на територію України 16.03.2015 року, на підставі паспортного документу та студентської візи.

08.02.2016 року позивача було відраховано з ВНЗ України, в зв`язку з закінченням.

Під час звернення до територіального підрозділу ДМС позивач зазначив, що наразі не має наміру повертатися до Сьєрра-Леоне через загрозу зазнати переслідування з боку таємного угрупування Поро.

Як вбачається із матеріалів особової справи ОСОБА_1 міститься його заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з якої, а також з пояснень, які містяться в матеріалах особової справи вбачається, що звернення за захистом в Україні позивача обумовлено лише загрозою його життю від можливих дій таємної організації, членом якої був його батько.

В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. 1, 2, 3 від 14.12.2017 року) відсутні обґрунтовані пояснення щодо переслідувань або дискримінації позивача в країні громадянської належності та не визначені причини неможливості добровільного повернення позивача до Сьєрра-Леоне.

Додатково слід зазначити, що позивач практично нічого не знає про зазначену організацію, зважаючи на те, що все свідоме життя його батько був членом вказаної організації (арк.11 протоколу співбесіди від 10.05.2017).

Таким чином, в заяві не зазначені причини неможливості повернення до країни громадянської належності, які б підпадали під критерії, передбачені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 66 та 195 Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Відповідно до пунктів 118, 119 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців "добровільне поновлення користування захистом країни своєї громадянської належності" означає, що біженець, який добровільно знову скористався захистом країни своєї громадянської належності, не потребує міжнародного захисту. Тим самим, він продемонстрував, що більше не перебуває у положенні, коли "не може або не хоче користуватися захистом країни своєї громадянської належності".

Це положення про припинення передбачає три умови:

1) добровільність: біженець повинен діяти добровільно;

2) намір: біженець повинен мати намір здійснювати дії з ціллю знову скористатися захистом країни своєї громадянської належності;

3)відновлення: біженець повинен дійсно отримати такий захист.

Згідно п. 121 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), при з`ясуванні питання, втрачено чи статус біженця саме при таких обставинах, необхідно розрізняти дійсне відновлення користування захистом своєї країни і випадковими, несуттєвими контактами з владою цієї країни. Якщо біженець звертається за отриманням національного паспорта і отримує його, або паспорт продовжується, то це буде означати, при відсутності доказів зворотного, що він має намір користуватися захистом країни своєї громадянської приладдя. З іншого боку, отримання деяких документів у влади країни, за якими також повинні були б звертатися особи іншого громадянства - наприклад, свідоцтва про народження або про шлюб, або інші подібні послуги, не можуть розглядатися як відновлення користуванням захистом цієї країни.

Згідно п. 122 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), біженець, той, хто клопоче про захист з боку влади країни своєї громадянської належності, може вважатися відновив користування цією захистом, тільки якщо такий захист йому фактично надано. Найбільш частий випадок відновлення користуванням захистом - це коли біженець бажає повернутися в країну своєї громадянської належності. Він не перестає бути біженцем, всього лише заявивши репатріації. З іншого боку, отримання дозволу на в`їзд або національного паспорта для в`їзду, за відсутності доказів зворотного, буде розцінено як підставу для припинення статусу беженца16. Однак це не виключає надання допомоги репатріантові - в тому числі з боку УВКБ ООН для полегшення повернення.

Згідно п. 125 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але, такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, а ніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.

Крім того, в пункті 134 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, положення пункту 4 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців відноситься до «добровільного поселенню», яке повинно розумітися як повернення в країну громадянської належності або попереднього звичайного місця проживання з метою постійного проживання там. Тимчасовий візит біженця в свою колишню країну не з національним паспортом, а, наприклад, з проїзним документом, виданим країною проживання, не означає «поселення» і не тягне за собою втрату статусу біженця з цього положенню.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 2 Протоколу N 4, якою у відповідній частині передбачено наступне:

"1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

3. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

4. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві".

Стаття 2 § 2 Протоколу № 4 гарантує кожному право залишати будь-яку країну, щоб переїхати до будь-якої іншої країни на власний вибір, куди його можуть пустити. (див. цитоване рішення Peltonen, стор. 43, і цитовані рішення Baumann, §§ 62-63, Napijalo, §§ 69-73, і Nalbantski, § 61). Тож слід встановити, чи таке порушення було «передбачене законом», переслідувало одну чи кілька законних цілей, визначених статтею 2 § 3 Протоколу № 4, і чи воно було «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї або цих цілей.

(див.п.30 рішення у справі «STAMOSE ПРОТИ БОЛГАРІЇ» (Заява № 29713/05)від 27 листопада 2012 року, яке набуло статусу остаточного 27.02.2013 р.)

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Згідно Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Іноземець, який законно проживає на території держави, не може бути висланий за її межі інакше ніж на виконання рішення, прийнятого відповідно до закону, і повинен мати можливість:

a) наведення доводів проти свого вислання;

b) перегляду своєї справи;

c) представлення з цією метою перед компетентним органом або перед особою чи особами, призначеними цим органом (стаття 1).

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року по справі № 815/4595/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено - 28 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Потапчук В.О. Шляхтицький О.І.