Справа № 826/15780/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 листопада 2018 року № 826/15780/18

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі: головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа - Пенсійний фонд України, про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1.) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа - Пенсійний фонд України, у якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2018 та скасувати рішення щодо припинення виплати пенсії.

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 сплативши заборгованість за весь період, починаючи з 01.05.2018 з компенсацією втрати частини доходів від нарахованої суми пенсії.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає те, що відповідач неправомірно та без чіткого зазначення на те підстав припинив виплату пенсії, оскільки право на отримання пенсії гарантоване Конституцією України та не може бути обмежене.

У встановлений судом строк від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві відзив на позовну заяву не надходив, хоча уповноважений представник відповідача Казарян Н.П. отримала ухвалу про відкриття провадження та позовні матеріали у приміщенні суду 17.10.2018.

Також п. 3 ухвали про відкриття провадження у справі судом витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії пенсійної справи ОСОБА_1, вимоги якої не були виконані.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. (ч. 6 ст. 162 КАС України)

19.10.2018 до суду від третьої особи надійшли пояснення, у яких представник Пенсійного фонду України зазначив, що згідно даних, отриманих з системи «Аркан» у відповідача були підстави вважати, що позивач повернулась на тимчасово окуповану територію України не повідомивши про зміну фактичного місця проживання.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з грудня 2010 року отримує пенсію за віком, а з квітня 2014 року є внутрішньо переміщеною особою з АР Крим та зареєстрована у АДРЕСА_1.

У серпні 2017 року позивач звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва із заявою про витребування пенсійної справи з окупованої території АР Крим та поновлення виплати пенсії на підставі письмових матеріалів цієї справи, на яку в січні 2018 року надійшла пенсійна справа до Голосіївського відділу обслуговування громадян Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

З березня 2018 року на картку позивача в АТ «Ощадбанк» почали надходити пенсійні виплати, проте пенсія за травень-червень 2018 року на картку ОСОБА_1 не надійшла.

Позивач, звернувшись до відділу обслуговування громадян № 1 Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, отримала відповідь, що на виплату пенсії з 01 травня 2018 року встановлено заборону.

Для з'ясування причин припинення виплати пенсії, позивач письмово зверталась до Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. (а. с. 26-27, 31)

Листом № 28618/02/К-2723 від 25.06.2018 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило, що для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно звернутись до Голосіївського відділу обслуговування громадян. (а. с. 28)

Надалі, листом № 35516/02/К-2723/1 від 09.07.2018 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зазначило, що на підставі отриманої інформації від компетентних органів, призупинено виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2018. (а. с. 29)

Також, листом № 60297/02 від 13.08.2018 відповідач повідомив, що після перевірки щодо місця проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб з травня поточного року позивачу припинено виплату пенсії до з'ясування. (а. с. 33)

У відповідь на звернення позивача № 16714/К-11, Пенсійний фонд України листом № 16714/к-11 надав інформацію, що пенсію було призупинено з 01.05.2018 на підставі інформації, отриманої з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, по яких встановлено тривалу відсутність (понад 60 днів) за місцем проживання, з огляду на що ОСОБА_1 включено до списку осіб для розгляду на комісії, який передано до управління соціального захисту населення. (а. с. 35)

18.07.2018 позивач звернулась за додатковою інформацією до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та Держприкордонслужби України.

Згідно листа Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам рішення за справою ОСОБА_1 не приймала, обстеження матеріально-побутових умов сім'ї у 2018 році уповноваженими співробітниками підрозділу з питань соціального захисту населення не проводились. (а. с. 37-38)

Листом № 184/К-10214 від 31.07.2018 Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на запит позивача надав інформацію про перетинання державного кордону України з 01.01.2018 по 30.07.2018 ОСОБА_1 (а. с. 39)

Не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи, що виплата пенсії не може бути обмежена без наявності встановлених законодавством на те підстав, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (надалі по тексту також - Закон № 1058-IV).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Питання виплати пенсій врегульовані положеннями ст. 47 Закону № 1058-IV, якою визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення п. 2 ч. 1 ст. 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009) 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Вищезазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв АТ «Ощадбанк».

Тобто, умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі АТ «Ощадбанк».

Згідно п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 (надалі по тексту також - Порядок № 509) довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20.06.2016, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону.

Відповідно до положень ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення. У разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання. Інформацією, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання, є: дані, отримані з відповідних державних реєстрів; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з громадськими об'єднаннями, волонтерськими, благодійними організаціями, іншими юридичними та фізичними особами, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам відповідно до статті 16 цього Закону.

З матеріалів справи убачається, що довідка про взяття позивача на облік внутрішньо переміщеної особи № 45555 від 15.12.2016, є чинною. Доказів протилежного суду не надано. (а. с. 14)

Варто зазначити, що пенсійним органом ні позивачу, ні суду не було надано рішення щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 із зазначенням підстав для припинення такої виплати.

З відповідей на запити позивача вбачається, що виплату пенсії позивачу було призупинено на підставі інформації, отриманої з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, по яких встановлено тривалу відсутність (понад 60 днів) за місцем проживання.

Також, Пенсійний фонд України в наданих суду поясненнях вказує на те, що згідно даних системи «Аркан» у відповідача були наявні підстави вважати, що ОСОБА_1 повернулась на тимчасово окуповану територію України та не повідомила про зміну фактичного місця проживання.

Суд зазначає, що згідно листа № 184/К-10214 від 31.07.2018 Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України позивач перетинала кордон через пункт пропуску КПВВ Чонгар 19.05.2018 (виїзд), проте 23.05.2018 повернулась через пункт пропуску КПВВ Чонгар. (в'їзд), що у свою чергу спростовує посилання відповідача про повернення позивача на тимчасово окуповану територію України та не повідомлення про зміну місця проживання.

Також, позивачем надано докази проживання в квартирі № 310 корпусу 2 комплексу спеціальних об'єктів «Конча-Заспа» ДГЗ СБ України з копіями квитанцій про сплату за проживання за період з травня 2017 року по липень 2018 року. (а. с. 15-23)

Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності рішення та визначених законодавством України підстав для припинення виплати пенсії позивачу, а посилання суб'єкта владних повноважень на виїзд ОСОБА_1 в травні 2018 року на тимчасово окуповану територію спростовані під час розгляду справи, з огляду на що дана обставина не може бути підставою для обмеження виплати пенсії, що гарантована Конституцією України.

Необхідно звернути увагу на те, що у рішенні «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52). Суд зазначив, що ст. 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03, № 37943/06) від 14.10.2010.

Перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Також, у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу.

У цьому рішенні Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Водночас, під час розгляду справи суду не надано рішення про припинення виплати пенсії позивачу, що не відповідає приписам Закону № 1058-IV, згідно якого припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на вимогах Закону.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. (ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам

втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 даного Закону визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Приписами ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Ураховуючи те, що судом у даній справі встановлено неправомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу, то компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати підлягає обчисленню та нарахуванню пенсійним органом при виплаті пенсії позивачу, а у разі відмови у здійсненні нарахування даної компенсації, позивач відповідно до приписів ст. 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» може оскаржити дану відмову в судовому порядку.

Оскільки у матеріалах справи відсутній детальний розрахунок даної компенсації та її обчислення належить до повноважень відповідача, суд вважає, що позовні вимоги у даній частині не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, то витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 241 - 247, 255, 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, вул. Бульварно - Кудрявська, 16, м. Київ, 04053), третя особа - Пенсійний фонд України (, вул. Бастіонна, 9, м. Київ, 01601), про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2018.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити нарахування та здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2018.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; вул. Бульварно - Кудрявська, 16, м. Київ, 04053) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.)

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко