Справа № 826/3966/17
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року Справа № 826/3966/17

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Кузьменка В.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача Становова Ю.В.,

представника відповідача Норець В.М.,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 червня 2018 року у справі

за позовом державного підприємства матеріально-технічного

забезпечення залізничного транспорту України

«УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ»

до Офісу великих платників податків

Державної фіскальної служби

про визнання протиправними та скасування

податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ» (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02.12.2016 р. №№ , , .

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 червня 2018 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що операції позивача з ТОВ «НВП «Локомотив», ТОВ «Євроінвестстрой», ТОВ «ТК «Славенергопром», ТОВ «ПЕБК «Енергетик», ТОВ «Югтраеском» за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2015 р. є безтоварними і проведені лише з метою незаконного отримання податкових вигод, а також на те, що позивачем прострочено на 1 день сплату його зобов'язань з ПДВ за червень 2015 року.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін та наголошує на безпідставності доводів апелянта, а також на тому, що всі вчинені ним операції підтверджуються належними первинними документами і що рішенням суду в іншій справі, яке набрало законної сили, встановлено товарність операцій ДП «УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ» з ТОВ «НВП «Локомотив», ТОВ «Євроінвестстрой», ТОВ «ТК «Славенергопром», ТОВ «ПЕБК «Енергетик», ТОВ «Югтраеском» за той самий період, що є спірний й у цій справі.

Також у своєму відзиві позивач наголошує на тому, що ПДВ за червень 2015 року ним було сплачено своєчасно.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ» (далі - ДП «УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ») є юридичною особою та перебуває на податковому обліку як платник податку на додану вартість ( далі - ПДВ ).

1. Між ДП «Укрзалізничпостач» і ТОВ «НВП «Локомотив» було укладено договір поставки від 14.03.2013 р. № ЦПХ-05-02613-01, за умовами якого позивач придбав вузли та деталі до локомотивів залізничних, трамвайних та рухомого складу (запасні частини до пасажирських вагонів).

Товарність операцій між позивачем і зазначеним контрагентом підтверджується відповідними первинними документами, а саме: актами підтвердження прийому товару по кількості від 12 березня 2014 року № ЗЧВ14-19 та від 27 березня 2014 року № ЗЧВ14-24, наказами на оприбуткування матеріальних цінностей від 12 березня 2014 року № ЗЧВ14-22 та 27 березня 2014 року № ЗЧВ14-27, рахунками на оплату від 12 березня 2014 року № 38 та від 27 березня 2014 року № 65, видатковими накладними від 12 березня 2014 року № 36, податковими накладними від 12 березня 2014 року та від 27 березня 2014 року.

Крім того, матеріалами справи також підтверджується подальший рух вказаного товару: видаткові накладні на підтвердження передачі товару, придбаного у ТОВ «НВП «Локомотив», до Служби МТЗ Донецької залізниці, Служби МТЗ Придніпровської залізниці, Служби МТП Одеської залізниці, Служби МТЗ Львівської залізниці, Служби МТЗ Південної залізниці, Служби МТЗ Південно-Західної залізниці.

2. Між позивачем і ТОВ «Євроінвестстрой» були укладені договори поставки № ЦПХ-02-00313-01 від 05 лютого 2013 року, № ЦПХ-02-02313-01 від 05 серпня 2013 року, № ЦПХ-06-01413-01 від 02 липня 2013 року, № ЦПХ-05-01514-01 від 06 лютого 2014 року, за умовами яких позивач придбав дріт сталевий зварювальний марки Св-08ХМ; частини залізничних локомотивів, трамвайних моторних вагонів і рухомого складу; кріплення і арматура та їх частини; механічне устаткування для керування рухом; лампи розжарювальні та газорозрядні; лампи дугові (лампи електричні).

Реальність операцій за вказаними договорами підтверджується відповідними первинним документами, а саме: специфікаціями, рахунками на оплату, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, сповіщеннями зі складу товарно-матеріального забезпечення, сертифікатами відповідності.

3. Між ДП «Укрзалізничпостач» і ТОВ «ПЕБК «Енергетик» були укладені договори поставки № ЦПХ-01-02314-01 від 17 червня 2014 року та № ЦПХ-01-03513-01 від 30 квітня 2013 року.

Згідно умов вказаних договорів позивач придбав частини залізничних локомотивів, трамвайних моторних вагонів і рухомого складу; кріплення та арматура і їх частини; механічне устаткування для керування рухом (запасні частини до тепловозів серії 2ТЕ116, 2М62, 2ТЕ10).

На підтвердження фактичного отримання товару від ТОВ «ПЕБК «Енергетик» позивач надав суду копії рахунків на оплату, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, податкових накладних, а також сертифікатів відповідності, паспорту якості від 12 березня 2013 року, свідоцтва про отримання продукції.

Крім того, матеріалами справи також підтверджується подальший рух вказаного товару: копії видаткових накладних на підтвердження передачі товару, придбаного у ТОВ «ПЕБК «Енергетик» до Служби МТЗ Південно-Західної залізниці, Служби МТЗ Придніпровської залізниці, Служби МТЗ Донецької залізниці, Служби МТЗ Львівської залізниці, Служби МТЗ Південної залізниці, Служби МТП Одеської залізниці.

4. Між ДП «Укрзалізничпостач» і ТОВ «Югтранском» був укладений договір поставки № ЦПХ-06-00413-01 від 19 квітня 2013 року.

Відповідно до умов вказаного договору позивач придбав інструменти та інше (тангенціальну пластину для обточки колісних пар та сплави).

Товарність операцій позивача з вказаним контрагентом підтверджується специфікаціями № 1 та № 2 від 19 квітня 2013 року, рахунком від 29 січня 2014 року № 1, накладною від 29 січня 2014 року № 1, податковою накладною від 29 січня 2014 року.

Також позивачем надано суду копії сповіщень оптових матеріальних складів Донецької та Одеської залізниць, копії сертифікату (паспорту) якості, декларації про відповідність з додатком, технічні характеристики.

5. Між ДП «Укрзалізничпостач» та ТОВ «ТК «Славенергопром» був укладений договір поставки № ЦПХ-07-01214-01 від 07 серпня 2014 року.

За умовами вказаного договору позивач придбав устаткування електричне

( ізолятор полімерний стрижньовий, ізолятор прохідний полімерний ).

Реальність операцій з вказаним контрагентом підтверджується копіями рахунків-фактур, актів прийому-передачі продукції, податкових накладних, товарно-транспортних накладних.

Крім того, позивачем надано суду копії сертифікатів відповідності, паспорт, інструкцію з експлуатації.

Офісом великих платників податків ДФС було проведено планову виїзну перевірку ДП «Укрзалізничпостач» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2015 року, за результатами якої складено акт від 16 листопада 2016 року № 1879/28-10-14-01/19014832.

У вказаному акті перевірки відповідачем встановлено відсутність фактичного отримання ДП «Укрзалізничпостач» товарів від ТОВ «НВП «Локомотив», ТОВ «Євроінвестстрой», ТОВ «ТК «Славенергопром», ТОВ «ПЕБК «Енергетик» та ТОВ «Югтранском», а також затримку позивачем на 1 календарний день сплати/несплати грошового зобов'язання з ПДВ.

На підставі таких висновків акту відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 02 грудня 2016 року:

1) № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ в загальному розмірі 28 020 340,50 грн;

2) № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення з ПДВ за грудень 2015 року в загальному розмірі 334 571,00 грн;

3) № , яким до позивача за затримку на 1 календарний день сплати/несплати грошового зобов'язання з податку на додану вартість застосовано штраф в сумі 221 025,00 грн.

Вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що товарність господарських операцій підтверджується відповідними доказами, що контрагенти позивача на момент їх вчинення були зареєстровані як платники ПДВ і відповідачем не доведено обставин щодо фіктивності господарської діяльності позивача.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено своєчасність сплати позивачем його зобов'язань з ПДВ за червень 2015 року.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України), Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пп. 14.1.27, 14.1.36, 14.1.39, 14.1.156, 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

У п. 138.2 ст.138 ПК України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість визначено статтею 198 Податкового кодексу України, згідно з якою право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/ послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України на час вчинення спірних операцій та видачі податкової накладної).

Відповідно до п.п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів ( у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України ) та послуг.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними ( або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу ) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. Покупець має право звіряти дані отриманої податкової накладної на відповідність із даними Єдиного реєстру податкових накладних.

У ч. 1, 2 ст. 9 Закону №996-XIV закріплено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що для встановлення правомірності визначення платником податків його податкових зобов'язань з ПДВ і формування податкового кредиту належить з'ясувати реальність руху активів і коштів у процесі здійснення господарських операцій, а також господарську мету укладання відповідних договорів та економічний результат їх вчинення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що реальність операцій позивача з ТОВ «НВП «Локомотив», ТОВ «Євроінвестстрой», ТОВ «ТК «Славенергопром», ТОВ «ПЕБК «Енергетик» та ТОВ «Югтранском» підтверджується відповідними первинними документами, про що було зазначено вище.

Крім того, матеріалами справи підтверджується господарська мета вчинення спірних операцій між позивачем і зазначеними контрагентами, відповідність таких операцій видам господарської діяльності позивача та використання отриманого за ними товару в його господарській діяльності.

Таким чином, оскільки господарські операції позивача із зазначеними контрагентами за вищевказаними договорами підтверджуються відповідними первинними документами, відображені у податкових накладних, зареєстрованих належним чином, розрахунки між сторонами доведені, господарська мета їх проведення, доцільність і економічний результат підтверджені, то колегія суддів вважає, що висновки податкового органу щодо фіктивності таких операцій є безпідставними та необґрунтованими.

Більш того, колегія суддів встановила, що питання товарності цих самих господарських операцій позивача та вказаних контрагентів, за той самий період вже було предметом судового розгляду в іншій справі № 826/4883/17, в якій рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено їх реальність, підтвердження їх всіма необхідними первинними документами і правомірність формування за ними позивачем показників його податкової звітності.

Обставини, встановлені вказаним судовим рішенням, у розумінні ч. 4 ст. 78 КАС України, мають преюдиційне значення для вирішення даної справи.

Разом з тим, у рішеннях ЄСПЛ від 28.11.1999 р. по справі «Brumarescu v. Romania» та від 24.07.2003 р. по справі «Ryabykh v. Russia» Суд зазначив, що одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Доводи апелянта про те, що операції позивача з ТОВ «НВП «Локомотив», ТОВ «Євроінвестстрой», ТОВ «ТК «Славенергопром», ТОВ «ПЕБК «Енергетик», ТОВ «Югтраеском» за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2015 р. є безтоварними і проведені лише з метою незаконного отримання податкових вигод, є безпідставними, з огляду на вищевикладене.

Також апелянт стверджує про ненадання позивачем документів, підтверджуючих якість товару, однак з цього приводу колегія суддів зазначає, що до повноважень податкових органів належить, зокрема здійснення контролю за своєчасністю, правильністю та повнотою обчислення і сплати платниками їх податкових зобов'язань, а не здійснення контролю за якістю товарів.

Доводи податкового органу про те, що контрагенти позивача не мають достатньої кількості трудових ресурсів для виконання спірних операцій, не підтверджуються належними і допустимими доказами у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України і, більш того, порядок виконання суб'єктом господарювання взятих на себе зобов'язань за відповідними договорами належить до його господарського відання.

Посилання апелянта на недоліки товарно-транспортних накладних по спірним операціям позивача є також необґрунтованими, оскільки ТТН не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей, а призначені для обліку їх руху, а тому, наявність в них певних недоліків не є достатньою та необхідною правовою підставою для невизнання реальності господарських операцій з поставки товару.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 р. по справі № 816/166/15-а.

Крім того, певні недоліки первинних документів, складених за результатами проведених господарських операцій, не тягнуть за собою втрату ними статусу належних документів та не позбавляють платника права на податкові пільги.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 р. по справі № 804/79/15.

Доводи апелянта щодо проведення ним аналізу в АІС по ланцюгу постачання, здійснення контрагентами позивача діяльності поза межами правового поля, фіктивність господарських правовідносин з контрагентами іншими, ніж позивач у цій справі, припущення податкового органу щодо можливості порушення позивачем вимог податкового законодавства, доводи про те, що контрагенти позивача реалізують товар за номенклатурою, відмінною від документального оформлення попереднього придбання, колегія суддів до уваги не приймає через їх необґрунтованість і недоведеність, оскільки рішення суду у відповідності до ст. 242 КАС України, повинно бути законним і обґрунтованим, тому в жодному разі не може засновуватися на припущеннях.

Більш того, статтею 61 Конституції України регламентовано принцип індивідуальної відповідальності і жодною нормою чинного законодавства не визначено прямої залежності між правомірністю формування платником податків показників його податкової звітності та діями його контрагента та/або відповідних посадових осіб і для формування показників податкової звітності необхідним є лише встановлення факту здійснення господарської операції та підтвердження її відповідними первинними бухгалтерськими документами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.11.2015 р. у справі № 2а-14377/12/2670.

Схожа правова позиція застосовується й у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні по справі ««Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 р. (2009 р., заява № 3991/03) Європейським судом зазначено, що платник податків не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо він не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Крім того, апеляційний суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену в п. 50 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», в якому ЄСПЛ, зокрема зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним

У рішеннях від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України», від 10 березня 2010 року у справі «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» ЄСПЛ наголосив, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Крім того, апеляційний суд відзначає й те, що податковий орган відповідно до принципу офіційності повинен доводити в суді фіктивність господарської операції як підстави для нарахування платникові податків податкових зобов'язань та правомірності прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 р. у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 р. у справі № 813/2758/16.

Окрім цього, податковим органом не доведено, що між позивачем і його контрагентами мали місце злагоджені узгоджені дії, спрямовані на безпідставне отримання податкових вигід, що також виключає правові підстави для висновку про фіктивність таких операцій.

Аналогічна правова позиція викладена а постановах Верховного Суду від 27.03.2018 р. по справі № 816/809/17, від 13.03.2018 р. у справі № 814/3520/13-а.

Посилання апелянта на судове рішення у справі № 826/14818/15 колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки предметом судового розгляду у вказаній справі були інші правовідносини.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини та оцінивши докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 02.12.2016 р. №№ , є протиправними і відповідачем, який є суб'єктом владних повноважень, всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України, не доведено зворотного.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 02.12.2016 р. № , яким до позивача за затримку на 1 календарний день сплати/несплати грошового зобов'язання з податку на додану вартість застосовано штраф в сумі 221 025,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Так, пунктами 36.1, 36.5 статті 36 ПК України встановлено, що податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Згідно з п. 57.1 ст. 57 ПК України платник податків самостійно сплачує суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку подачі декларації.

У п. 129.6 ст. 129 ПК України за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що 20.07.2015 р. позивачем було подано декларацію з визначенням суми ПДВ, а 30.07.2015 р. - сплачено задекларовану суму податку, що підтверджується платіжним дорученням від вказаної дати.

Тож, доводи апелянта про те, що позивач 31.07.2015 р. погасив заборгованість спростовуються матеріалами справи та вказують на довільне та неправильне трактування податковим органом вищенаведених норм законодавства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення від 02.12.2016 р. № також є протиправним і відповідачем у порушення ч. 2 ст. 77 КАС України не доведено зворотного.

Отже, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом повно і правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 червня 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 28 листопада 2018 року.

Головуючий суддя

Судді: