Справа № 826/2726/16
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2018-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2726/16 Головуючий у 1-й інстанції: Маруліна Л.О.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Громадяни Республіки Білорусь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просили:

- зобов'язати Державну міграційну службу України продовжити термін довідки про звернення за захистом в Україні;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти остаточне законне рішення по справі позивачів;

- зобов'язати Державну міграційну службу України не створювати перепон зверненню до Європейського суду з прав людини;

- скасувати протокол Державної міграційної служби України від 31.05.2016 про порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.08.2016, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду міста Києва від 25.10.2016, відмовлено в задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.11.2017 касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково: постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.08.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду міста Києва від 25.10.2016 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи вказані рішення судів попередніх інстанції, вказав, що судами першої та апеляційної інстанцій позовну вимогу про скасування протоколу Державної міграційної служби України від 31.05.2016 про порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні не розглянуто, як і не надано оцінки доказам у справі в частині заявлених вимог.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2018 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивачами подано апеляційну скаргу, в якій вони просить оскаржуване рішення скасувати як таке, що постановлене із порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є громадянкою Республіки Білорусь, за віросповіданням - християнкою, прихожанкою церков «Нове життя» та «Ісуса Христа», має вищу освіту.

10.06.2009 позивач звернулась до Управління міграційної служби у м. Києві з заявою про надання статусу біженця.

За результатами розгляду особової справи громадянки Білорусії ОСОБА_2 Державною міграційною службою України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.05.2012 року, а рішенням від 22.05.2012 №221-12 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із зазначеним рішенням відповідача, ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, за результатами розгляду якого постановою від 18.10.2012 у справі №2а-8979/12/2670 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 221-12 від 22 травня 2012 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 10.06.2009 року №93. Зазначена постанова набрала законної сили.

Так, на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.10.2012 року та відповідно до частини десятої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) ДМС України 25.12.2013 року прийнято рішення №55-13, яким ГУ ДМСУ в м. Києві зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_2 з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України від 22 травня 2012 року №221-12.

20.03.2014 листом №12/213 ОСОБА_2 повідомлено про необхідність терміново до 15 квітня 2014 року з'явитись до ГУДМС України в м. Києві для здійснення дій, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин).

25.03.2014 у зв'язку з відмовою позивача повторно проходити процедуру визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту працівниками третьої особи було складено відповідний акт.

14.04.2014 головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок, яким, розглянувши справу №09.25.0092-01 заявниці ОСОБА_2, відповідно до частини десятої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду міста Києва від 14.02.2013 року у справі №2а-8979/12/2670, визнано за доцільне прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМСУ в м. Києві від 14.04.2014 року №168 документи позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняті в оформлення.

13.06.2014 на підставі зазначеного подання наказом №318 ГУ ДМСУ в м. Києві продовжено строки розгляду заяви позивача до 14.07.2014 року

13.06.2014 ОСОБА_2 до ГУ ДМСУ в м. Києві подано заяву із документами, які були подані нею у період з 2010 - 2012 років та до того часу були відсутні в матеріалах її справи з проханням додати їх до останньої.

14.07.2014 за результатами розгляду особової справи ОСОБА_2 № 09.250092-01 ГУ ДМСУ в м. Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено про відсутність у заявниці обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

22.07.2014 на адресу ГУ ДМСУ в м. Києві надійшов лист ДМС України, яким на адресу управління направлено звернення позивача від 07 та 08 липня 2014 року щодо окремих аспектів розгляду заяви вказаної особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для долучення їх до особової справи.

24.07.2014 ДМС України за результатами розгляду особової справи ОСОБА_2, яка надійшла для прийняття рішення в порядку статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) листом №8.5/3154-14 повернуто для доопрацювання.

За результатами розгляду справи громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_2, ДМС України погодилась з позицією ГУ ДМСУ в м. Києві щодо відмови заявнику у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте, вважаючи за необхідне додатково зазначити певні елементи справи, які не були достатньо враховані і проаналізовані у направленому висновку, 29.10.2014 року склала свій висновок та 03.11.2014 прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 555-14.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 03.11.2014 року № 555-14 позивач звернулась з відповідним позовом до суду.

Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.01.2015 у справі № 826/19807/14 за позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 до ДМС України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ГУ ДМС України в м. Києві про зобов'язання вчинити дії, адміністративний позов задоволено частково, визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 року №555-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому, мотивами для задоволення позовних вимог в частині, як вбачається із згаданого рішення суду першої інстанції, є порушення міграційним органом частини п'ятої статті 10 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI, а зокрема, нездійснення всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначена постанова залишена без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій та набрала законної сили.

Водночас 17.04.2015 на виконання згаданого вище рішення суду ДМС України рішенням №11-15 зобов'язала ГУ ДМС у м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_2 з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом попереднього рішення ДМС України.

В свою чергу, відповідно до рішення ДМС України від 17.04.2015 року №11-15, прийнятого на виконання ч. 10 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, ГУ ДМС України в м. Києві видано наказ від 22.05.2015 № 322 про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Білорусії ОСОБА_2 з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України від 03.11.2014 № 555-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04.06.2015 ОСОБА_2 з'явилася до управління у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві з метою продовження терміну дії довідки про звернення за захистом в Україні, однак і в цей раз позивач відмовилась від проведення співбесіди, про що також складено акт.

Ухвалою від 30.07.2015 Вищий адміністративний суд України касаційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення попередніх інстанцій - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.06.2014 ОСОБА_2 звернулась на адресу голови ДМС України ОСОБА_6 із зверненням, в якому просила винести рішення про надання позивачам статусу біженців.

Подібного змісту звернення, як встановлено судом першої інстанції, також скеровувались ОСОБА_2 18.01.2016 та 05.02.2016.

Так, у відповідь листом від 16.02.2016 № К-100/8/331-16 ДМС України повідомлено ОСОБА_2 про те, що розгляд її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту здійснюється ГУ ДМС України у м. Києві.

Між тим, листами ГУ ДМС України у м. Києві від 22.05.2015, від 27.07.2015, від 21.08.2015, від 23.10.2015, від 23.11.2015, від 25.12.2015 позивача неодноразово запрошувалось для проведення співбесіди, однак безрезультатно.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, 15.01.2016 ОСОБА_2 з'явилася до управління у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві з метою продовження терміну дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Разом з тим, працівниками управління було роз'яснено позивачу, що на виконання вищезазначеного рішення ДМС України із заявницею необхідно провести повторну співбесіду. Однак, ОСОБА_2 відмовилася від проведення співбесіди, мотивуючи відмову тим, що вона звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.01.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015 про визнання незаконним та скасування рішення від 03.11.2014 № 555-14 про відмову у наданні статусу біженця та зобов'язання надати статус біженця.

Разом з тим, ДМС України зазначено, що строк довідки позивача про звернення за захистом в Україні закінчився 06.01.2016 (що в свою чергу підтверджується наявною у справі копією даної довідки), з огляду на що, як йдеться у листі міграційного органу, позивачем порушено обов'язки, передбачені чинним законодавством України, а саме - проживання за недійсними документами.

Про відмову позивача в проведенні співбесіди складено акт від 15.01.2016.

24.05.2016 на адресу позивача ОСОБА_2 направлено рекомендований лист № 749 від 24.05.2016 №12/212 з повідомленням, що відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивач 01.06.2016 зобов'язана з'явитися до управління з питань захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у м. Києві для здійснення дій, передбачених Законом.

Відтак, на думку ДМС України, у таких діях позивача вбачається порушення статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що тягне накладення штрафу від тридцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян. З огляду на що, як зазначено відповідачем, продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні можливо разом із вжиттям заходів, передбачених законодавством про адміністративні правопорушення.

31.05.2016 ОСОБА_2 з'явилася до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві.

На підставі частини першої статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення Головним управлінням ДМС у м. Києві складено протокол від 31.05.2016 про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 та постанову від 31.05.2016 про накладення адміністративного стягнення.

31.05.2016 ОСОБА_2 продовжено термін дії довідки про звернення за захистом в Україні № 005630 до 31.08.2016, що зокрема, підтверджено позивачем.

Вважаючи дії та бездіяльність Державної міграційної служби України протиправними, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися за захистом порушених прав та інтересів із даним позовом до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, у зв'язку із чим у задоволенні позову слід відмовити.

Апелянти у своїй скарзі зазначають, що відповідач не вивчив і не оцінив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для продовження терміну довідки про звернення за захистом в Україні та визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому позов необхідно задовольнити.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянтів безпідставними, враховуючи наступне.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача продовжити термін довідки про звернення за захистом в Україні, зобов'язання відповідача прийняти остаточне законне рішення по справі позивачів, зобов'язання відповідача не створювати перепон зверненню до Європейського суду з прав людини, колегія суддів зазначає наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) (далі - Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 9 Закону № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста статті 9 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону № 3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону № 3671-VI).

Згідно з частиною дванадцятою названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п'ятої статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 (далі - Правила №649).

Ці Правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (п.п. 1.1).

Пунктом 2.5 Правила № 649 передбачено, що у разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні (додаток 4).

Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням строку її дії на весь час розгляду скарги. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі чи належним чином оформленої судової повістки. У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС.

Подані документи долучаються до особової справи заявника.

Згідно до п. 3.2 Правил № 649 у день отримання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає заявникові під підпис у журналі реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні (додаток 4) довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до зазначеного журналу. Довідка видається строком на один місяць. Одночасно територіальний орган ДМС роз'яснює особі порядок реєстрації за місцем тимчасового проживання.

Нормою абз. а) п. 4.1 Правил № 649 встановлено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви серед іншого в обов'язковому порядку проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності).

Також, згідно абз. б) цього пункту - розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та в порядку, визначеному абз. в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

Тобто, висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту може бути прийнятим лише за результатами повного та всебічного опрацювання міграційним органом обставин, наведених у заяві особою, що звертається за відповідним статусом, в тому числі - обставин, повідомлених заявником під час співбесід, проведення яких, як вбачається зі змісту наведених вище положень, є обов'язковим.

Таким чином, з огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що відмова позивача від участі у співбесідах, на які неодноразово її запрошувалось міграційним органом, зумовлює затягування часу розгляду її заяви та прийняття міграційним органом рішення по суті цієї заяви, а також свідчить про зловживання позивачем наданими їй правами.

Так, зокрема, у висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

У разі подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, законним представником дитини, розлученої із сім'єю, попередній розгляд такої заяви не здійснюється, а уповноважена посадова особа територіального органу ДМС в межах установленого строку готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з обов'язковим посиланням на абзац другий частини першої статті 8 Закону (п. 4.2 Правил №649).

Згідно до п. 4.3 цих Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14) (п. 4.4).

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні, про що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні. Строк дії довідки продовжується на шість місяців (п. 4.5).

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16) (п. 4.6).

Як передбачено п. 4.7 Правил № 649, у разі використання особою права на оскарження уповноважена посадова особа територіального органу ДМС до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші надані заявником документи, про що робиться відмітка в розписці про зберігання документів.

Строк дії довідки про звернення за захистом в Україні продовжується територіальним органом ДМС на три місяці. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку - копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі або належним чином оформленої судової повістки. Подані документи належним чином долучаються до особової справи.

У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС.

Про продовження строку дії зазначеної довідки уповноважена посадова особа територіального органу ДМС заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні.

В той же час, згідно п. 4.8 Правил, у разі невикористання особою права на оскарження протягом п'яти робочих днів з дня її письмового повідомлення про прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС вилучає у такої особи довідку про звернення за захистом в Україні та повертає особі її документи, що посвідчують особу, та інші документи, що надавались такою особою під час звернення до територіального органу ДМС та перебувають на його зберіганні, про що робиться відмітка в розписці про зберігання документів. Про вилучення у заявника довідки про звернення за захистом в Україні зазначається в журналі реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні.

Так, згідно наявної у справі довідки про звернення за захистом в Україні ОСОБА_2 та її сину дію вказаної довідки неодноразово продовжувалось органом міграційної служби. При цьому, останнім записом є продовження дії довідки до 06.01.2016.

Разом з тим, як вже було встановлено вище, оскарження позивачем у касаційному порядку рішення ДМС України від 03.11.2014 № 555-14 про відмову у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, закінчено 30.07.2015 (дата ухвали Вищого адміністративного суду України у справі № 826/19807/14).

При цьому, доказів на підтвердження здійснення позивачем подальшого оскарження, в тому числі й у міжнародні судові інстанції не надано.

В той же час, будь-якого іншого нового рішення за результатами розгляду заяви позивача за результатами повторного її розгляду ДМС України станом на час розгляду даної справи судом першої інстанції прийнято не було.

Отже, підстави для застосування норми п. 4.7 Правил № 649 та подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні у відповідача були відсутніми, адже фактично оскарження рішення про відмову у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивачем, виходячи із наявних у справі доказів, в судовому порядку припинилось, що вірно була встановлено судом першої інстанції.

При цьому, доказів надання уповноваженому органу згаданої довідки для продовження її дії станом на момент звернення заявників до суду першої інстанції із даним позовом матеріали справи не містять, так само як і не підтверджується матеріалами справи відмова Державної міграційної служби України чи Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві у відповідному продовженні терміну її дії.

Більш того, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що наприкінці травня 2016 року, у зв'язку зі зверненням ОСОБА_2 до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві та поданням нею згаданої довідки, термін її дії було продовжено до 31.08.2016.

Відтак, на момент розгляду справи судом першої інстанції, вимоги позивачів в частині продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні фактично задоволені в позасудовому порядку.

Зважаючи на встановлені обставини, які полягають у тому, що позивачами не доведено факту відмови відповідача вчинити дії, про які вони просять, відсутність доказів створення відповідачем будь-яких перешкод для звернення до Європейського суду з правил людини, наявність ознак затягування розгляду суб'єктом владних повноважень справи про розгляд заяви ОСОБА_2 з боку останньої шляхом відмов в участі у передбачених Законом співбесідах, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовної вимоги про скасування протоколу Державної міграційної служби України від 31.05.2016 про порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 16 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - КУпАП) іноземці і особи без громадянства, які перебувають на території України, підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах з громадянами України. Питання про відповідальність за адміністративні правопорушення, вчинені на території України іноземцями, які згідно з чинними законами та міжнародними договорами України користуються імунітетом від адміністративної юрисдикції України, вирішуються дипломатичним шляхом.

Відповідно до статті 203 КУпАП порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті тягнуть за собою накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Недодержання іноземцями та особами без громадянства встановленого порядку реєстрації або порушення встановленого терміну перебування в Україні, виявлені в пунктах пропуску через державний кордон України тягнуть за собою попередження або накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Дія цієї статті не поширюється на випадки, коли іноземці чи особи без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України протягом часу, необхідного для звернення із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно із статтею 222-2 КУпАП центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, розглядає справи про адміністративні правопорушення, пов'язані з порушенням законодавства про паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, законодавства про перебування в Україні іноземців та осіб без громадянства, про транзитний проїзд через територію України, а також питання щодо реєстрації місця проживання (статті 200, 201, частина перша статті 203, статті 204, 205, 206). Від імені центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівник, заступники керівника центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, інші уповноважені керівником посадові особи цього органу.

Відповідно до статті 255 КУпАП У справах про адміністративні правопорушення, розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222 - 244-20 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи цих органів.

Відповідно до статті 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Статтею 256 КУпАП встановлено, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім'я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз'яснюються його права і обов'язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, листами ГУ ДМС України у м. Києві від 22.05.2015, від 27.07.2015, від 21.08.2015, від 23.10.2015, від 23.11.2015, від 25.12.2015 позивачку неодноразово запрошували для проведення співбесіди та повідомлялося, що строк дії довідки закінчиться 06.01.2018.

Однак, позивач відмовлялась від проходження співбесід, мотивуючи тим, що нею подано касаційну скаргу на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.01.2015 та на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015, якою вказані рішення залишено без змін.

Як встановлено з матеріалів справи, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.07.2015 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення попередніх інстанцій без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 21.10.2015 заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 30.07.2015 повернуто заявнику.

З огляду на те, що оскарження позивачем у касаційному порядку рішення ДМС України від 03.11.2014 № 555-14 про відмову у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, закінчено 21.10.2015 (дата ухвали Верховного Суду України у справі № 826/19807/14), доказів на підтвердження здійснення позивачем подальшого оскарження, в тому числі й у міжнародні судові інстанції, не надано, що унеможливлювало продовження терміну довідки на підставі пункту 4.7 Правил №649, як помилково вважала позивач.

Відтак, ОСОБА_2 була зобов'язана з'явитися до уповноваженого органу для продовження терміну дії зазначеної довідки у відповідності до процедури, встановленої законом, а саме з'явитися до ГУ ДМС України у м. Києві та надати довідку про звернення за захистом в Україні.

Отже, строк довідки позивача про звернення за захистом в Україні закінчився 06.01.2016.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з'явилася до ГУ ДМС у м. Києві 15.01.2016 з метою продовження дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Разом з тим, працівниками ГУ ДМС у м. Києві роз'яснено, що заявницею має бути пройдено співбесіду, однак, ОСОБА_2 відмовилася від проходження співбесіди, з огляду на що, ГУ ДМС у м. Києві складено акт від 15.01.2016 про відмову в проведенні співбесіди.

Листом ГУ ДМС у м. Києві від 02.02.2016 №1-12/К-46-16 ОСОБА_2 повідомлено про закінчення 06.01.2016 строку дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Листом ДМС у м. Києві № К-100/8/331-16 від 16.02.2016 звернуто увагу ОСОБА_2 про закінчення 06.01.2016 строку дії довідки про звернення за захистом в Україні, про порушення нею обов'язків, передбачених чинним законодавством України, а саме - проживання за недійсними документами та повідомлено про застосування санкцій, передбачених частиною першою статті 203 КУпАП.

24.05.2016 на адресу позивача ОСОБА_2 направлено рекомендований лист № 749 від 24.05.2016 №12/212 з повідомленням, що відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивач 01.06.2016 зобов'язана з'явитися до управління з питань захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у м. Києві для здійснення дій, передбачених Законом.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_2 з'явилася до ГУ ДМС у м. Києві 31.05.2016 з метою продовження дії довідки про звернення за захистом в Україні.

З огляду на те, що ОСОБА_2 вкотре відмовилася проходити співбесіду, ГУ ДМС у м. Києві складено акт від 31.05.2016 про відмову в проведенні співбесіди.

Отже, як вірно було встановлено судом першої інстанції, позивач перебувала на території України за недійсними документами з 06.01.2016.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до відбитку штемпеля вхідної кореспонденції Окружного адміністративного суду міста Києва, адміністративний позов у даній справі позивачем подано 22.02.2016, тобто, після закінчення строку дії довідки, а тому позивачем вчинено адміністративне правопорушення, що передбачено частиною першою статті 203 КУпАП, що тягне накладення штрафу від тридцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, з огляду на що, керуючись статтями 254, 255, 256 КУпАП Головним управлінням ДМС у м. Києві складено протокол від 31.05.2016 про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_2

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Головним управлінням ДМС у м. Києві правомірно, в порядку та в межах законодавства складено протокол від 31.05.2016 про адміністративне правопорушення громадянкою Білорусь ОСОБА_2 частини першої статті 203 КУпАП.

Водночас, з аналізу норм КУпАП вбачається, що законодавством не передбачено оскарження протоколу про адміністративне правопорушення ні в порядку адміністративного оскарження, ні в порядку адміністративного судочинства.

Скасування протоколу про адміністративне правопорушення не передбачено законодавством як спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав. При цьому, протокол про адміністративне правопорушення є таким, що фіксує юридичний факт - факт правопорушення та не спричиняє зміни прав та обов'язків та за замістом не є рішенням суб'єкта владних повноважень, а є лише одним з доказів, на підставі яких виноситься рішення у вигляді постанови, у зв'язку з чим, протокол не може бути оскаржено в розумінні КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 380/499/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позовна вимога щодо скасування протоколу Державної міграційної служби України від 31.05.2016 про порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні задоволенню не підлягає.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянти не надали до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2018 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 26.11.2018.

v