Справа № 815/980/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/980/18

Категорія: 8.3 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.
Дата ухвалення рішення 25.04.2018 р.

Місце ухвалення: м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

Судді - доповідача -Шеметенко Л.П.
судді -Стас Л.В.
судді -Турецької І.О.

За участю: секретаря Коваль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 08.06.2017 року № 25297-13 та № 25299-13, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року ОСОБА_4 звернулась в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 08.06.2017 року:

- № 25297-13, яким ОСОБА_5 визначено податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік в сумі 6528,96 грн.;

- № 25299-13, яким ОСОБА_6 визначено податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік в сумі 6528,96 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є неповнолітніми особами, на обліку в контролюючому органі не стоять, а тому покладення на них обов'язку зі сплати податку порушує їх право, передбачене ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, духовного і соціального розвитку. Позивач вважає, що чинним законодавством передбачено лише права неповнолітніх осіб та не встановлено будь-яких обов'язків. позивач зазначила, що в силу п. 87.1 ст. 87 ПК України, джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань платника податків є будь-які власні кошти, отримані від продажу товарів (робіт, полуг), майна, випуску цінних паперів та з інших джерел.

На думку позивача, визначене ч. 2 ст. 177 Сімейного кодексу України право батьків управляти майном, належним малолітній дитині не означає обов'язок сплачувати податок на майно.

Крім того, позивач вказувала на те, що нежитлова будівля, що визнана податковим органом об'єктом оподаткування, є складом (тобто виробничою будівлею) та розміщена на земельній ділянці, цільове призначення якої - для експлуатації та обслуговування виробничої будівлі, а тому згідно полодень п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, не може бути об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4, яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_7 яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_7 посилається на те, що при постановленні рішення суд першої інстанції не врахував практику Європейського Суду з прав людини, рішення якого є джерелом права і є обов'язковими на території України. Апелянт вважає, що в даному випадку втручання в майнові права її дітей було незаконним у контексті ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач посилається на те, що згідно практики ЄСПЛ відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Крім зазначеного, апелянт вказує не безпідставність посилань суду першої інстанції на Порядок обліку платників податків і зборів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року № 1588, оскільки його дія поширюється лише на юридичних осіб, їх відокремлені підрозділи та постійні представництва нерезидентів, а також на самозайнятих осіб. Також необґрунтованими, на думку апелянта, є посилання суду на наявність у її малолітніх дітей реєстраційного номеру облікової картки платника податків, зважаючи на те, що сама по собі реєстрація їх у податковому органі не створює автоматичного обов'язку сплати податків.

Не погоджується апелянт і з застосуванням судом першої інстанції до вказаних правовідносин п. 2 ст. 99 ПК України, яка регламентує виконання грошових зобов'язань малолітніх/неповнолітніх осіб їх батьками до набуття ними повноліття, з огляду на те, що вказана стаття мітиться в главі «погашення податкового боргу платників податків», а також з огляду на те, що положення цього пункту обов'язково кореспондуються з нормами ст. 174 ПК України, яка передбачає подання батьками малолітньої/неповнолітньої особи податкової декларації та сплату податку з доходів фізичних осіб лише в разі отримання спадщини.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 08 червня 2017 року Головним управлінням ДФС в Одеській області на підставі п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України було прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- № 25297-13, яким ОСОБА_5 визначено податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік в сумі 6528,96 грн.;

- № 25299-13, яким ОСОБА_6 визначено податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік в сумі 6528,96 грн.

Також встановлено, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (має 15 років) та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (має 13 років) - є неповнолітніми дітьми ОСОБА_7, що підтверджуються копіями свідоцтв про народження (а.с. 18-19).

Після отримання зазначених вище податкових повідомлень-рішень, ОСОБА_7, як законний представник своїх неповнолітніх дітей, не погоджуючись з ними, оскаржила їх до суду.

Суд першої інстанції, надаючи правову оцінку податковим повідомленням-рішенням ГУ ДФС в Одеській області від 08.06.2017 року № 25297-13 та № 25299-13 та відмовляючи в задоволені позовних вимог, виходив з того, що ГУ ДФС в Одеській області правомірно та вірно обраховано вищезазначеним особам розмір податку та відповідно до вимог чинного законодавства винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Суд посилався на те, що Податковий кодекс України не містить положень щодо звільнення неповнолітніх фізичних осіб від обов'язку сплачувати податок на нерухоме майно у разі наявності у даних осіб житлової та/або нежитлової нерухомості. Крім того, суд зазначив, що в розумінні підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, не є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки промислові будівлі, які належать промисловим підприємствам, а тому в даному випадку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не звільнені від обов'язку сплачувати податок на нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови в задоволені позовних вимог, вважає їх правильними та такими, що відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 належить 1/4 частки нежитлового приміщення загальною площею 947,6 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1399 кв.м. (а.с. 58).

Згідно свідоцтва про право на спадщину серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 також належить 1/4 частки нежитлового приміщення загальною площею 947,6 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1399 кв.м. (а.с. 63).

Спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України та Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.1.2 зазначеної статті ПК України встановлюються правила визначення платників податку в разі перебування об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб:

а) якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;

б) якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

в) якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до положень пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

З офіційного сайту Одеської міської ради (http://omr.gov.ua/ru/acts/council/66970/) встановлено, що на території міста Одеси з 01.01.2015 року діє рішення Одеської міської ради №6258-VI від 21.01.2015р. «Про встановлення податку на майно в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», яким затверджено Положення про податок на майно в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п. 5.1. вказаного рішення Одеської міської ради із змінами, внесеними рішенням Одеської міської ради від № 6915-VI від 10.09.2015 р. ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у розмірі 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Як вбачається з матеріалів справи, податковими повідомленнями-рішеннями від 08.06.2017 року № 25297-13 та № 25299-13 було визначено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік в сумі 6528,96 грн. кожному з цих осіб.

Зважаючи на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належить по ? частки нежитлового приміщення загальною площею 947,6 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, при розрахунку вказаних повідомлень-рішень податковий орган виходив з площі об'єкту нерухомого майна, яке є об'єктом оподаткування - 236,9 кв.м. для кожного платника.

В свою чергу, Законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік» встановлено, що у 2016 році мінімальна заробітна плата з 1 січня складає - 1378 гривень, а тому ставка податку згідно рішення Одеської міської ради №6258-VI від 21.01.2015р. складала 2 % від 1378 грн., що становить 27,56 грн.

Таким чином, із розрахунку площі об'єкта, який підлягав оподаткуванню 236,9 кв.м., сума податку, яка підлягала сплаті за ? вказаного об'єкту у 2016 році становить 6528,96 грн. (236,9 кв.м. х 27,56 (2% від 1378) = 6528,96 грн.), що вірно визначено податковим органом у податкових повідомленнях-рішеннях від 08.06.2017 року № 25297-13 та № 25299-13, а тому в цій частині податкові повідомлення-рішення є правомірними та обґрунтованими.

Що стосується посилань позивача на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є неповнолітніми особами та не перебувають на обліку у податковому органі, а тому не можуть бути платника податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 63.1 ст. 63 Податкового кодексу України облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

У відповідності до пункту 63.2 статті 63 ПК України взяттю на облік або реєстрації у контролюючих органах підлягають всі платники податків.

Пунктом 63.3. статті 63 ПК України встановлено, що з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об'єктів оподаткування або об'єктів, які пов'язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).

Об'єктами оподаткування і об'єктами, пов'язаними з оподаткуванням, є майно та дії, у зв'язку з якими у платника податків виникають обов'язки щодо сплати податків та зборів. Такі об'єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.

Всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом (п. 63.5 ст. 63 ПК України).

У п. 63.6 ст. 63 ПК України визначено, що облік платників податків у контролюючих органах ведеться за податковими номерами.

Порядок визначення податкового номера встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно з п. 63.8. ст. 63 ПК України особливості обліку платників податків за окремими податками, а також окремих категорій платників податків установлюються відповідними розділами цього Кодексу.

Пунктом 70.1 статті 70 ПК України передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр).

Системний аналіз вказаних положень Податкового кодексу України свідчить про те, що всі платники податків, зокрема, і фізичні особи, підлягають реєстрації або взяттю на облік податковими органами, шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків.

З матеріалів справи вбачається, що 22.04.2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали картки платників податків, згідно яких їм присвоєно реєстраційні номери облікової картки платників податків (а.с. 69-70).

Таким чином, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були зареєстровані в якості платників податків.

На момент реєстрації вказаних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків діяло Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 06.11.2012 року № 1147, згідно п. 2 якого реєстрація фізичних осіб у Державному реєстрі здійснюється з метою єдиного державного обліку фізичних осіб, які зобов'язані сплачувати податки, збори у порядку та на умовах, що визначаються Податковим кодексом України.

Зазначене спростовує твердження позивача про те, що поясненнях ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на обліку у контролюючих органах не перебувають.

Згідно розділу VII вказаного Положення, яким регламентувався Порядок реєстрації фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків), фізична особа незалежно від віку (як резидент, так і нерезидент), яка не включена до Державного реєстру, зобов'язана особисто або через представника подати до відповідного контролюючого органу облікову картку фізичної особи - платника податків за формою № 1ДР (далі - Облікова картка № 1ДР) (додаток 2), яка є водночас заявою для реєстрації у Державному реєстрі, та пред'явити документ, що посвідчує особу, який містить необхідні для реєстрації реквізити (прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), дату народження, місце народження, місце проживання, громадянство).

Аналогічна норма затверджена і у Положенні про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 29.09.2017 року № 822, яке діє на даний час.

Можливість реєстрації фізичної особи в якості платника податків незалежно від віку, свідчить про те, що у передбачених законом випадках неповнолітня особа може виступати платником податків.

Колегія суддів погоджується з твердженням апелянта про те, що сама по собі реєстрація осіб у податковому органі не створює автоматичного обов'язку сплати податків, однак зазначає, що така реєстрація посвідчує статус такої особи, як платника податків.

Як вже зазначалось, згідно п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Будь-яких виключень дана стаття не містить.

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належить на праві власності по ? частки нежитлового приміщення загальною площею 947,6 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, вказані особи є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Оскільки вказані особи є неповнолітніми вони не можуть безпосередньо виконувати податкові зобов'язання, однак це не звільняє їх від обов'язку зі сплати податку.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно правомірності визначення Головним управлінням ДФС в Одеській області ОСОБА_5 та ОСОБА_6 податкових зобов'язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік згідно податкових повідомлень-рішень від 08.06.2017 року № 25297-13 та № 25299-13.

Що стосується питання сплати неповнолітніми особами податкових зобов'язань, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок виконання грошових зобов'язань малолітньої/неповнолітньої особи визначено статтею 99 ПК України.

Згідно п. 99.2 ст. 99 ПК України грошові зобов'язання малолітніх/неповнолітніх осіб виконуються їх батьками (усиновителями), опікунами (піклувальниками) до набуття малолітніми/неповнолітніми особами цивільної дієздатності в повному обсязі.

Батьки (усиновителі) малолітніх/неповнолітніх і малолітні/неповнолітні у разі невиконання грошових зобов'язань малолітніх/неповнолітніх несуть солідарну майнову відповідальність за погашення грошових зобов'язань та/або податкового боргу.

Згідно п. 99.6 ст. 99 ПК України законні представники платників податків - фізичних осіб несуть відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами для платників податків, за невиконання обов'язків, зазначених у пункті 99.5 цієї статті.

Враховуючи вказані положення Податкового кодексу України, в даному випадку сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки від імені неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повинні здійснювати їх батьки.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що посилання позивача, в якості підстави для звільнення від сплати податку на те, що згідно з нормами Сімейного та Цивільного кодексів неповнолітні особи не наділені правом самостійно сплачувати грошові зобов'язання є безпідставними, з огляду на те, що саме положеннями Податкового кодексу України врегульовано відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, в тому числі порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

В даному випадку Податковим кодексом України чітко визначено порядок виконання грошових зобов'язань малолітньої/неповнолітньої особи.

Посилання позивача на те, що положення п. 2 ст. 99 ПК України обов'язково повинні кореспондуватися з нормами ст. 174 ПК України, яка передбачає подання батьками малолітньої/неповнолітньої особи податкової декларації та сплату податку з доходів фізичних осіб лише в разі отримання спадщини, також є необґрунтованими.

Пунктом 2 статті 99 ПК України визначено загальні правила виконання грошових зобов'язань малолітньої/неповнолітньої особи, які можуть застосовуватись у будь-яких випадках, де платником податку виступає малолітня/неповнолітня особа, без прив'язки до якогось конкретного податку.

Безпідставним є також посилання апелянта на те, що при постановленні рішення суд першої інстанції діяв всупереч практиці Європейського Суду з прав людини.

Позивач посилався на те, що згідно практики ЄСПЛ відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Зазначені положення не можуть бути застосовані в даному випадку, з огляду на те, що питання визначення податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, а також порядок його сплати, в тому числі і у разі, коли платником податку виступає неповнолітня особа - чітко регламентовані національним законодавством, зокрема, Податковим кодексом України, та не передбачають різного тлумачення цих питань.

Колегія суддів вважає, що втручання в майнові права ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в даному випадку відбулось на підставі закону та є виправданим.

Що стосується посилання позивача на те, що згідно абз. «є», «ґ» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України нерухоме майно, по ? частки якого належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не є об'єктом оподаткування, оскільки є складом, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно абзацу «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

В свою чергу, судом першої інстанції вірно встановлено, що під дію зазначеного пункту ст. 266 ПК України підпадають не всі цехи, складські приміщення та ін., а лише ті, які належать промисловим підприємствам. У разі якщо промислова будівля належить не промисловому підприємству, то в такому випадку будівля є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та податок повинен нараховуватись та сплачуватись на загальних підставах, відповідно до норм чинного законодавства.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про те, що при прийнятті податкових повідомлень-рішень від 08.06.2017 року № 25297-13 та № 25299-13, Головне управління ДФС в Одеській області діяло правомірно, на підставі закону, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, а тому вказані податкові повідомлення-рішення скасуванню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 139, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 26.11.2018 р.

Суддя - доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька