Справа № 0740/1044/18
Суддя: Калинич Я. М.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

27 листопада 2018 рокум. Ужгород№ 0740/1044/18

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Калинич Я.М. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Верхньокоропецької сільської ради про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Верхньокоропецької сільської ради (далі - відповідач) згідно якої просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення № 477 Верхньокоропецької сільської ради, , в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку орієнтованою площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 0,50 га, що знаходиться на території Верхньокоропецької сільської ради в межах населеного пункту поряд з будинком АДРЕСА_1, зобов'язати Верхньокоропецьку сільську раду, , повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 на черговій сесії Верхньокоропецької сільської ради та видати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку, орієнтованою площею 0,25 га та зобов'язати Верхньокоропецьку сільську раду, , повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 на черговій сесії Верхньокоропецької сільської ради та видати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 0,50 га.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 06 червня 2018 року позивач подала голові Верхньокоропецької сільської ради клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку, орієнтованою площею 0,25 га, що знаходиться на території Верхньокоропецької сільської ради в межах населеного пункту під її будинком АДРЕСА_1.

Того ж дня, позивач подала голові Верхньокоропецької сільської ради клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 0,50 га, що знаходиться на території Верхньокоропецької сільської ради в межах населеного пункту поряд з будинком АДРЕСА_1, якою вона користується усе своє життя. В клопотанні зазначено місце розташування земельної ділянки, її орієнтовний розмір та додано графічні матеріали земельної ділянки. Зазначено також, що такими земельними ділянками користується позивач усе своє життя і жодній іншій особі вона не належить. 03 липня 2018 року Рішенням Верхньокоропецької сільської ради № 477 позивачеві відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. Прийнятим рішенням не вказано жодної підстави для відмови у задоволенні клопотання позивача, а відтак остання вважає прийняте рішення протиправним та таким, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства, а відтак таким, що підлягає визнанню протиправним та відповідно скасуванню.

Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, хоча належним чином повідомлялися судом про дату, час та місце судового розгляду даної адміністративної справи. 05.11.2018 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності на основі наявних в матеріалах справи доказів.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, письмового відзиву на позовну заяву з належними та допустимими доказами на адресу суду не направляв, як і письмового клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 229 КАС України, чітко передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, надані докази, суд встановив такі обставини та дійшов до таких висновків.

Як встановлено судом в ході судового розгляду та вбачається із матеріалів адміністративної справи, 06 червня 2018 року позивач подала голові Верхньокоропецької сільської ради клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку, орієнтованою площею 0,25 га та щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 0,50 га, що знаходиться на території Верхньокоропецької сільської ради в межах населеного пункту поряд з її будинком АДРЕСА_1 (а.с 20-21).

В клопотаннях зазначено місце розташування земельних ділянок, орієнтовний розмір та додано графічні матеріали таких. Зазначено також, що такими земельними ділянками користується позивач усе своє життя і жодній іншій особі вони не належить. 03 липня 2018 року Рішенням Верхньокоропецької сільської ради № 477 позивачеві відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства (а.с.29). Прийнятим рішенням не вказано жодної підстави для відмови у задоволенні клопотань позивача, а тому остання вважає прийняте рішення протиправним, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства, а відтак таким, що підлягає визнанню протиправним та відповідно скасуванню.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року № 393/96- ВР (далі Закон № 393) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону № 393 органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону № 393 органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Отже, чинним законодавством закріплено прямий обов'язок органів державної влади, місцевого самоврядування та їх посадових осіб, керівників та посадових осіб підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян надати належну обґрунтовану відповідь на звернення громадян.

Вимогами ст.144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування» (далі - Закон № 280/97-ВР) визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 1 статті 71 Закону № 280/97-ВР передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно з вимогами ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України: громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з положеннями частини шостої статті 118 ЗК України: громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. ВР Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною сьомою статті 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік є вичерпним. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Частиною 10 ст. 118 ЗК України визначено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Отже, ненадання відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні у встановлений строк не перешкоджає розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки особа має право замовити розробку такого проекту самостійно. Таким чином, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність.

Зазначений правовий висновок Верховний Суд висловлював у постанові від 31.01.2018 у справі № 814/741/16, постанові від 14.03.2018 у справі № 804/3703/16, у постанові від 11.04.2018 у справі №806/2208/17.

Крім того, у постанові від 11.04.2018 у справі №806/2208/17 Верховний Суд вказав, що Закон не забороняє діяти так само і у разі прийняття відповідним органом у належній формі рішення про відмову у наданні дозволу з підстав, які особа вважає незаконними.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 № 858-IV землеустрій здійснюється на підставі: а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; в) судових рішень.

Так, суд звертає увагу, що підставою для розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, окрім рішення про надання дозволу, може бути договір або судове рішення.

При цьому, Верховний Суд зауважує, що надання дозволу не гарантує особі прийняття відповідним органом рішення про надання земельної ділянки у власність. Дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є лише стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність.

Законний інтерес особи полягає не в отриманні дозволу, а в отриманні земельної ділянки у власність. Відтак, в судовому порядку підлягає захисту саме право на отримання земельної ділянки у власність.

Таким чином, у разі протиправної бездіяльності відповідного органу у вигляді ненадання дозволу у належній формі на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у встановлений строк, відповідно до абз. 3 ч. 7 ст. 118 ЗК України особа має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 24.04.2018 р. по справі №802/1534/17.

Відтак, відповідачем не дотримано форми викладення відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства, оскільки відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути тільки у вигляді рішення міської ради, а не депутатської комісії чи інших уповноважених осіб виконавчого комітету міської ради тощо.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В процесі судового розгляду відповідач не довів правомірність дій щодо відмови, не надав відзиву на даний адміністративний позов, а тому суд вважає за необхідне визнати протиправним рішення відповідача щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

В рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 Конституційний Суд України зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

У зв'язку з вищевикладеним позовна вимога позивача про визнання протиправним та скасування рішення № 477 Верхньокоропецької сільської ради, , в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку орієнтованою площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 0,50 га, що знаходиться на території Верхньокоропецької сільської ради в межах населеного пункту поряд з будинком АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про зобов'язання Верхньокоропецької сільської ради, , повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 на черговій сесії Верхньокоропецької сільської ради та видати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку орієнтованою площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 0,50 га, то такі підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Верхньокоропецьку сільську раду, , надати дати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку орієнтованою площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 0,50 га. Суд зазначає, що вирішення питань про надання дозволу на розробку проекту землеустрою належить до виключної компетенції відповідача.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб'єкта владних повноважень в межах такої перевірки.

У зв'язку з цим, найбільш ефективний із можливих способів захисту порушеного права позивача буде визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення щодо відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою та зобов'язання розглянути клопотання позивача повторно у відповідності до вищевказаного законодавства з дотриманням всіх правил та норм законів.

При цьому, суд зазначає, що надання відповідачем відмови з аналогічних підстав, що перевірялися у межах розгляду даної судової справи, буде вважатися неналежним виконанням судового рішення та нестиме негативні наслідки, передбачені чинним законодавством.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 245 КАСУ у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням з'ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до вимог частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, судовий збір у розмірі 352,40 грн. підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.9, 77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Верхньокоропецької сільської ради про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення № 477 Верхньокоропецької сільської ради, , в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку орієнтованою площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 0,50 га, що знаходиться на території Верхньокоропецької сільської ради в межах населеного пункту поряд з будинком АДРЕСА_1

3. Зобов'язати Верхньокоропецьку сільську раду, , повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 на черговій сесії Верхньокоропецької сільської ради щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку, орієнтованою площею 0,25 га, з врахуванням висновків суду викладених у рішенні.

4. Зобов'язати Верхньокоропецьку сільську раду, , повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 на черговій сесії Верхньокоропецької сільської ради щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 0,50 га. з врахуванням висновків суду викладених у рішенні.

5. У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

6. Стягнути з Верхньокоропецької сільської ради (, 89660, Закарпатська область, Мукачівський район, с. Верхній Коропець, вул. Шенборна, 16) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) витрати зі сплати судового збору в розмірі 352,40 грн.(триста п'ятдесят дві гривні сорок копійок), який сплачений згідно квитанції №2409 від 02.10.2018 року відповідно до задоволеної частини позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяЯ.М. Калинич