Справа № 826/7344/16
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7344/16 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кемпленд» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2018 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кемпленд» до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, треті особи - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія поліс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Максимир», про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кемпленд» (далі - ТОВ «Кемпленд») через уповноваженого представника, звернулись до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просили:

- визнати протиправними дії та рішення Уповноваженої особи ПАТ «Дельта Банк» щодо визнання договору від 20 жовтня 2014 року про розірвання кредитного договору №К-2004059 від 05 серпня 2011 року, договору кредитної лінії №НКЛ-2004059 від 20 жовтня 2014 року, договору застави майнових прав № НКЛ-2004059/S-1 від 20 жовтня 2014 року, договору про відступлення права вимоги від 20 жовтня 2014 року нікчемними;

- скасувати рішення Уповноваженої особи ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., оформлене протоколом засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, яка призначалася наказом № 67 від 11 березня 2015 року, та повідомлення про нікчемність № 7332 від 25 серпня 2015 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивачем, ТОВ «Кемпленд» подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи.

21 листопада 2018 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив третьої особи Національного Банку України , в якому третя особа повністю підтримує рішення суду першої інстанції.

28 листопада 2018 року від представника позивача за довіреністю ОСОБА_8 надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв'язку з неотриманням документів по даній справі. Щодо зазначеного клопотання колегія суддів зазначає наступне.

Шостим апеляційним адміністративним судом 08 листопада 2018 року направлялась повістка-повідомлення на адресу представника позивача ОСОБА_8 19 листопада 2018 року поштове відправлення повернулось до Шостого апеляційного адміністративного суду із зазначенням причини - за закінченням встановленого строку зберігання.

Відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України, у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Відтак, колегія суддів вирішила, що підстави для відкладення судового засідання відсутні.

Заслухавши в судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 05 серпня 2011 року між Банком та ТОВ «Кемпленд» укладено кредитний договір № К-2004059, відповідно до умов якого Позичальнику було надано кредит в сумі 12 770 000,00 грн. строк до 18 серпня 2015 року включно зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою у розмірі 12% річних.

20 жовтня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Кемпленд» укладено Договір кредитної лінії № НКЛ-2004059, метою якого стало проведення операції рефінансування існуючої кредитної заборгованості Позичальника за кредитним договором № К-2004059.

20 жовтня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Кемпленд» було укладено Договір про розірвання кредитного договору № К-2004059 від 05 серпня 2011 року.

Постановою Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з ринку та введено у ньому тимчасову адміністрацію з 16 березня 2015 року, призначено Уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію Кадирова Владислава Володимировича.

02 жовтня 2015 року Правлінням Національного банку України прийнята постанова № 664 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 81 про початок процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк», призначено Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Кадирова Владислава Володимировича на два роки по 04 жовтня 2017 року включно.

15 грудня 2015 року, ТОВ «Кемпленд» звернулось до ПАТ «Дельта Банк» надати завірені банком копії банківських виписок по рахункам з метою звірки взаєморозрахунків.

У листі ПАТ «Дельта Банк» №3431 від 16 грудня 2015 року зазначено, що банк не може надати відповідні виписки та про те, що згідно до частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції, що діяла на час запровадження у Банку тимчасової адміністрації, протягом дії тимчасової адміністрації Уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

На виконання вищезазначених вимог закону, під час перевірки договорів, було виявлено Договір кредитної лінії № НКЛ-2004059 від 20жовтня 2014 року з ТОВ «Кемпленд», який ПАТ «Дельта Банк» вважає нікчемним на підставах, визначених ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про що банк направляв повідомлення (про нікчемність) № 7332 від 25 серпня 2015 року на адресу ТОВ «Кемпленд».

Вважаючи, що його права, свободи та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, крім іншого, виходив з того, що даний спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Даючи правову оцінку вищевикладеним обставинам, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Так, адміністративні суди не є «судом, встановленим законом» для розгляду такої категорії справ.

Згідно ч. 3 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За змістом ч. 2 ст. 4 КАС України (тут та далі в редакції чинній на час вирішення спору судом першої інстанції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Компетенція адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ визначається ст.17 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір.

Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу - участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. При цьому, спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб'єкта владних повноважень.

На підставі вище зазначеного колегія суддів звертає увагу на те, що предметом адміністративного позову може бути визнання неправомірними лише тих рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які безпосередньо впливають на права та обов'язки позивача у сфері саме публічно-правових відносин.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно із ч. 1 ст. 3, п. 8 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, установлених цим Законом.

На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, зокрема, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, установлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, установлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку.

Отже, з моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації Фонд набуває повноважень органів управління та контролю банку з метою реалізації покладених на нього чинним законодавством функцій.

Сторонами не заперечується, що предметом даного позову є правомірність дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича щодо визнання нікчемними договору від 20 жовтня 2014 року про розірвання кредитного договору №К-2004059 від 05 серпня 2011 року, договору кредитної лінії №НКЛ-2004059 від 20 жовтня 2014 року, договору застави майнових прав № НКЛ-2004059/S-1 від 20 жовтня 2014 року, договору про відступлення права вимоги від 20 жовтня 2014 року.

З огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 910/17448/16, банк зберігає свою правосуб'єктність юридичної особи та відповідного самостійного суб'єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Такий правовий статус Фонду, визначений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дає підстави для висновку про те, що Фонд як юридична особа публічного права може бути суб'єктом як публічно-правових, так і приватноправових відносин. При цьому у приватноправових відносинах, зокрема під час здійснення функцій органу управління банку, у якому запроваджено тимчасову адміністрацію, чи банку, який ліквідується, Фонд не здійснює функцій суб'єкта владних повноважень у розумінні ст. 3 КАС України.

При цьому, визначений ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правовий статус Фонду, відповідно до якої він є, зокрема, юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні, не впливає на правовий статус банку, в якому запроваджено тимчасову адміністрацію або щодо якого розпочато процедуру ліквідації, оскільки Фонд розпоряджається майном такого банку від імені останнього й у межах виконання покладених на нього законодавством функцій щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та не здійснює в цій частині жодних владних управлінських функцій.

Відтак, рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича щодо визнання нікчемними договору від 20 жовтня 2014 року про розірвання кредитного договору №К-2004059 від 05 серпня 2011 року, договору кредитної лінії №НКЛ-2004059 від 20 жовтня 2014 року, договору застави майнових прав № НКЛ-2004059/S-1 від 20 жовтня 2014 року, договору про відступлення права вимоги від 20 жовтня 2014 року, оформлене Протоколом № 46 від 11.08.2015, прийняті Уповноваженою особою Фонду не як суб'єктом владних повноважень, а як органом управління банку, який здійснює заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та грошових коштів.

Оскільки позивач оскаржує рішення про віднесення правочинів до нікчемних, виданий уповноваженою особою Фонду не як суб'єктом владних повноважень, а як органом управління Банком, що здійснює заходи із забезпечення збереження його активів і запобігання втрати майна та грошових коштів, такий спір не є публічно-правовим.

А отже, позовні вимоги, за відсутності публічно-правового спору, не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а провадження в справі підлягає закриттю.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 910/17448/16, від 26 вересня 2018 року у справі № 826/7071/15.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для розгляду даного спору у порядку адміністративного судочинства.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Пунктом.3 ч.1 ст.315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись ст. 243, 315, 319, 322, 323 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кемпленд» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2018 року - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2015 року - скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кемпленд» до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, треті особи - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія поліс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Максимир», про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 28.11.2018

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма