Справа № 807/347/18
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/600/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року (ухвалене головуючим-суддею Дору О.Ю., час ухвалення судового рішення 11 год 03 хв у м. Ужгороді, час складання повного судового рішення 04 липня 2018 року) за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» до Управління Держпраці у Закарпатській області про протиправним та скасування припису,

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» (далі ТзОВ «Ядзакі Україна», позивач) звернулося в суд з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Закарпатській області (далі Управління, відповідач), в якому просило визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень та дотримання в подальшому вимог ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) України за № ЗК94/216/АВ/П від 12.04.2018.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ТзОВ «Ядзакі Україна» подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на протиправність висновків контролюючого органу, викладені в акті інспекційного відвідування №ЗК94/216/АВ від 12.04.2018 про порушення ТзОВ «Ядзакі Україна» вимог ч.3 ст.119 КЗпП України у зв`язку із звільненням працівника під час проходження ним строкової військової служби під час дії особливого періоду, оскільки, оспорюваний припис внесено без урахування письмових зауважень, що є порушенням вимог п.21, 27 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 26.04.2017 (далі Порядок № 295). Також зазначає, що під час закінчення останньої хвилі мобілізації, у роботодавця відсутні підстави зберігати місце роботи та середній заробіток за працівниками, які призвані на строкову військову службу поза межами дії особливого періоду, який обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Вважає, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням вимог ч.3 ст.119 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що оспорюваний припис посадовою особою Управління внесено з дотриманням вимог Порядку. Крім того, починаючи з 08.02.2015 за громадянами України, які призвані на строкову військову службу на строк до закінчення особливого періоду зберігається місце роботи (посада) та середній заробіток. При цьому, з моменту оголошення Указу Президента України №303/2014 від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період. Водночас, указ про демобілізацію після стабілізації обстановки на сході України Президентом України не приймався. Тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча Управління було належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, що в контексті положень ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Сільваші В.М., який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що наказом ТзОВ «Ядзакі Україна» №НО07699 від 08.11.2016 ОСОБА_1 з 09.11.2016 було прийнято на посаду в`язальника схемних джгутів на строковий трудовий договір та звільнено 14.09.2017 у зв`язку з призовом на військову службу за п.3 ст.36 КЗпП України на підставі повідомлення Великоберезнянського районного військового комісаріату №1601 від 06.09.2017, що підтверджується наказом № DO08089 від 14.09.2017.

23.03.2018 на адресу Управління надійшла заява ОСОБА_1 , в якій йдеться про порушення ТзОВ «Ядзакі Україна» трудового законодавства, зокрема ч.3 ст.119 КЗпП України.

У зв`язку з цим, Управління провело інспекційне відвідування, за результатами чого було складено акт №ЗК94/216/АВ від 12.04.2018, яким встановлено порушення ТзОВ «Ядзакі» вимог ч.3 ст.119 КЗпП України у вигляді неправомірного звільнення ОСОБА_1 під час його призову на строкову військову службу в особливий період.

За результатами виявлених порушень, які були зафіксовані в акті перевірки від 12.04.2018, відповідачем було внесено оспорюваний припис, за замістом якого позивача було зобов`язано забезпечити дотримання вимог ч.3 ст.119 КЗпП України та повідомлено про необхідність письмово проінформувати Управління про його виконання у строк до 23.04.2018.

16.04.2014 представником ТзОВ «Ядзакі Україна» було подано зауваження на акт інспекційного відвідування №ЗК94/216/АБ від 12.04.2018, у якому позивач стверджує, що ТзОВ «Ядзакі Україна» дотримувалося, дотримується і буде дотримуватися гарантій, які передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України. Крім того, вказано, що у даному випадку підприємством не допущено порушень визначених ч.3 статті 119 КЗпП України, оскільки дія особливого періоду, під час якого не допускається звільнення, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 під час особливого періоду є протиправним, а тому прийшов до висновку, що оспорюваний позивачем припис внесено з дотриманням вимог законодавства. Одночасно суд першої інстанції вказав, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, при цьому, Президентом України не видавався указ про демобілізацію та закінчення особливого періоду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно ч.1, 2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

14.09.2017 керівником підприємства Босак Мілош видано наказ №DO08089 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 з 14.09.2017 на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із призовом на військову службу.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, серед іншого, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч.3, 4 ст.119 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно абз.11 ст.1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У пункті п`ятому статті першої Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» міститься роз`яснення, що особливий період це - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, абзац 4 вказаної статті визначає, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно ч.8 ст.4 цього Закону, з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Отже, за змістом наведених вище норм слідує, що з моменту оголошення мобілізації настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до Указу Президента України № 303/2014 від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України № 1126-VІІ від 17.03.2014, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію; Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

Указами Президента України №454/2014 від 06.05.2014, №607/2014 від 21.07.2014, №15/2015 від 14.01.2015, які були затверджені Законами України №1240-VІІ від 06.05.2014, №1595-VІІ від 22.07.2014, №113-VІІІ від 15.01.2015, також оголошувались та проводились часткові мобілізації. Крім того, згідно пункту 5 Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015 зобов`язано Кабінет Міністрів України, зокрема, перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з моменту прийняття Президентом України Указу №303/2014 від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України №113-VІІІ від 15.01.2015 переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.

Суд вважає, що особливий період не закінчується з моменту закінчення строку проведення мобілізації, який встановлюється у кожному окремому Указі Президента України, з огляду на таке.

Як встановлено судом, особливий період настає з моменту оголошення мобілізації та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Під мобілізацією слід розуміти комплекс заходів, здійснюваних серед іншого з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

Згідно абз.3 ч.4 ст.3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зміст мобілізації становить, зокрема, переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Отже, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Водночас, згідно абз.6 ст.1 цього Закону, демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Враховуючи наведені вище норми законодавства, колегія суддів зазначає, що закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Закінчення дії особливого періоду в країні пов`язане виключно з прийняттям Президентом України Указу про демобілізацію.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 30.06.2015 по справі № 21-112а15.

Стосовно доводів позивача про порушення Порядку №295, колегія судді зазначає наступне.

Згідно п.19 Порядку №295, за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником (п.20 Порядку № 295).

Пунктом 21 Порядку №295 визначено, що у разі не погодження об`єктом з викладеною в акті інформацією, такий підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова мотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочі дні з дати їх надходження.

Згідно п.24 Порядку №295, припис вноситься об`єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду.

Відповідно до п.27 Порядку № 295, у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Як видно з матеріалів справи, відповідачем оспорюваний припис винесено у день складення акту інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, зокрема, 12.04.2018, а зауваження позивачем подані 16.04.2018 та, відповідно такі управлінням не розглядалися.

Колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії відповідача щодо не розгляду та не надання письмової мотивованої відповіді з приводу зауважень позивача фактично є порушенням п.27 Порядку № 295, проте формально вписуються у процедуру проведення перевірки, оскільки припис винесено у межах строку та у спосіб, визначений п.24 Порядку №295, а дії відповідача переслідують легітимну мету і у даній ситуації суд вважає їх пропорційними, тобто вчиненими з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована дія відповідача.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги посилання представника позивача на наявність судової практики з аналогічних спорів на користь роботодавців. На думку апелянта рішеннями судів, на які він посилається, містять висновок про обмеження тривалості дії особливого періоду строками конкретної мобілізації, оголошеної відповідними Указами Президента України «Про часткову мобілізацію».

Проте, вказані доводи не є некоректними та перекручують зміст наведених судових рішень, оскільки предметом спору у вказаних справах були питання, пов`язані з визнанням протиправною відмови військових частин звільнити військовослужбовців з військової служби після закінчення строку дії їх контрактів, а не питання соціальних гарантій, встановлених законом для військовослужбовців, призваних на строкову службу в особливий період.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про порушення відповідачем положень ч.3 ст.119 КЗпП України щодо звільнення позивача протягом дії особливого періоду, оскільки на час виникнення спірних правовідносин відсутній Указ Президента України про оголошення демобілізації в розумінні положень статті першої Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року по справі № 807/347/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 26.11.2018.