Справа № 825/1724/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/1724/18 Суддя першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Кузьменка В.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошене о 10 годині 08 хвилин рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року, повний текст якого було виготовлено 25 червня 2018 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:
У квітні 2018 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі Відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про:

- визнання протиправними дій (бездіяльності) в/ч НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні;

- стягнення з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 103 463,10 грн., у тому числі компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 70 115,50 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 02.02.2018 року по 10.04.2018 року в сумі 33 347,60 грн. без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору;

- стягнення з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату правової допомоги в сумі 3 000,00 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 року позов задоволено частково визнано протиправними дії (бездіяльність) в/ч НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні та стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3 000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні ОСОБА_1 в/ч НОМЕР_1 не було проведено з останнім повний розрахунок по грошовому забезпеченню, а відтак бездіяльність Відповідача в указаній частині є протиправною. Крім того, суд зазначив про обґрунтованість заявлених ОСОБА_1 та належних до стягнення з в/ч НОМЕР_1 витрат на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що, по-перше, на момент розгляду справи Відповідачем було сплачено Позивачу компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 70 115,50 грн., а відтак позовні вимоги в указаній частині задоволенню не підлягають, по-друге, до спірних правовідносин положення ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України застосовані бути не можуть з огляду на те, що правовідносини щодо проходження військової служби згаданим нормативним актом не регулюються.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його в частині у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02.02.2018 року по 17.05.2018 року в сумі 33 347,60 грн. без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в указаній частині.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосування приписи ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Після усунення визначених в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 30.07.2018 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 10.08.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02.10.2018 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2018 року прийнято справу до провадження та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 14.11.2018 року, яке у подальшому було відкладено на 28.11.2018 року.

Крім того, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2018 року повернуто апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 просить відмовити Апелянту у скасуванні постанови та у прийнятті нової в частині позовних вимог, а також звільнити Відповідача від витрат на сплату правової допомоги, що надавалася Позивачу, у розмірі 3 000,00 грн. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що ОСОБА_1 був вправі представляти свої інтереси самостійно або скористатися безоплатною правовою допомогою, а тому витрати на правову допомогу могли й не бути стягнуті з в/ч НОМЕР_1 . Крім того, зазначає, що всупереч вимог ст. 233 КЗпП України та ст. 122 КАС України Позивач звернувся до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з пропуском строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 року в частині задоволених позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, адже ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2018 року апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 було повернуто, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, направили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині з огляду на таке.

Як було встановлено судом першої інстанції, пунктом 7 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.01.2018 року №1-РС старшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за пунктом «ї» (які в особливий період (крім проведення мобілізація та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) (а.с. 16).

Крім того, командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.02.2018 року №26 старшого сержанта ОСОБА_1 , звільненого наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 05.01.2018 року №1-РС у запас за пунктом «ї» ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», з 02.02.2018 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 15). Даним наказом приписано виплатити Позивачу компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

Крім іншого, судом першої інстанції встановлено, що на момент розгляду справи сума компенсації вартості речового майна, що належить до видачі, виплачена ОСОБА_1 у повному обсязі в сумі 70 115,50 грн. у розмірі, визначеному згідно довідки №2 від 02.02.2018 року (а.с. 18).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а також ряду підзаконних актів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що обов`язок з проведення повного розрахунку з військовослужбовцем виникає у момент звільнення останнього, у зв`язку з чим дії Відповідача з несвоєчасної виплати компенсації вартості неотриманого речового майна є протиправними. Разом з тим, оскільки спеціальним законодавством не врегульовано питання відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні, підстави для застосування до спірних правовідносин ст. ст. 116-117 Кодексу законів про працю України відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог вказаного Закону Кабінет Міністрів України постановою від 16.03.2016 року № 178 затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок №178).

Відповідно до п. п. 2, 3 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно п. 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Приписи п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, визначають, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Згідно п. 1.9 Інструкції №260, військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно, зазначена редакція набула чинності з 04.10.2016 року на підставі наказу Міністерства оборони України від 11.08.2016 №420.

В силу положень ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

З урахуванням наведеного судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про допущення в/ч НОМЕР_1 протиправної бездіяльності щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні.

Разом з тим, надаючи оцінку правовій позиції суду першої інстанції про те, що оскільки питання проходження військової служби регламентовано спеціальними нормативно-правовими актами, якими не передбачено виплату середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, підстави для застосування до спірних правовідносин Кодексу законів про працю України відсутні, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у даному випадку в/ч НОМЕР_1 ) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана позиція, чого не було враховано судом першої інстанції, висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15.

Крім того, така правова позиція була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 року у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 року у справі № 805/2948/17-а 08.11.2018 року у справі №821/1333/16.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні з військової служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16 та Верховний Суд у постанові від 30.01.2018 року у справі №295/10900/16 зазначили, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Зі змісту наведених положень ст. 117 КЗпП України у розрізі визначених Верховним Судом та Верховним Судом України особливостей її правозастосування вбачається, що у разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Таким чином, встановивши, що Відповідачем не було проведено повного розрахунку з Позивачем при його звільненні, суд першої інстанції був наділений повноваженнями у межах даного спору вирішити питання про покладення на в/ч НОМЕР_1 відповідальності за затримку такого розрахунку.

Посилання в/ч НОМЕР_1 на те, що Позивач звернувся до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України та ст. 122 КАС України строку судовою колегією оцінюється критично, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 255 КЗпП України працівник може звернутися до комісії по трудових спорах у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у спорах про виплату належної йому заробітної плати - без обмеження будь-яким строком.

Зі змісту наявної у матеріалах справи довідки в/ч НОМЕР_1 від 18.04.2018 року №1/322 про грошове забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.01.2016 року по 02.02.2018 року (а.с. 52) вбачається, що середньоденний розмір грошового забезпечення останнього, розрахований згідно даних за грудень 2017 року січень 2018 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», становить 320,65 грн. ((12 259,00 грн. + 7 621,02 грн.) / (31 день + 31 день)). Даний розмір середньоденного грошового забезпечення сторонами під сумнів не ставився.

Відтак, у зв`язку з викладеним, судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (з 02.02.2018 року по 17.05.2018 року) в сумі 33 347,60 грн. (104 дні х 320,65 грн.).

Відтак рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних про стягнення з в/ч НОМЕР_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 33 347,60 грн. підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права із задоволенням даної позовної вимоги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, як було встановлено раніше, середньоденне грошове забезпечення Позивача було обраховано, виходячи з кількості календарних, а не робочих днів, то сума грошового забезпечення за один місяць, яка належить до стягнення шляхом негайного виконання за правилами п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України, складає 9 940,15 грн. (320,65 х 31 (середня кількість днів за грудень 2017 січень 2018 року)) щодо стягнутої суми частини грошового забезпечення у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні було ухвалено судове рішення з помилковим застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, оскільки не враховано, що положення КЗпП України підлягають застосуванню до спірних правовідносин у випадку їх неврегульованості спеціальним законодавством, що регламентує порядок прийняття, проходження та звільнення з військової служби. Наслідком даної помилки є скасування рішення суду у відповідній частині позовних вимог із прийняттям нового про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи у частині, а також порушено норми процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати в частині.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 371 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення заборгованості задовольнити повністю.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.

Прийняти в указаній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 33 347 (тридцяти три тисячі триста сорок сім) гривень 60 копійок.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині присудженого до виплати грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць 9 940 (дев`ять тисяч дев`ятсот сорок) гривень 15 копійок.

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк
Судді О.В. Епель
В.В. Кузьменко

Повний текст постанови складено « 28» листопада 2018 року.