Справа № 357/11319/18
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Епель О.В.,

Степанюка А.Г.,

при секретарі: Мідянці А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу начальника відділу державного архітектурно-будівельного контролю Білоцерківської міської ради Дороганя Володимира Леонідовича на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до начальника відділу державного архітектурно-будівельного контролю Білоцерківської міської ради Дороганя Володимира Леонідовича про визнання протиправними та скасування постанов у справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з даним позовом, в якому просили скасувати постанови начальника відділу державного архітектурно-будівельного контролю Білоцерківської міської ради Дороганя Володимира Леонідовича, відповідно до яких їх визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.8 ст. 96 КУпАП, і піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушенням норм матеріального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем зазначено, що позивачами експлуатується об'єкт будівництва без введення його в експлуатацію, а тому ним правомірно притягнуто їх до адміністративної відповідальності.

Позивачами подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вони вважають, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду справи сторони до суду не прибули, тому, відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1.

17.12.2012 ОСОБА_5 отримав в управлінні містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради будівельний паспорт НОМЕР_1 на будівництво сараю розміром 3,20м.х4,50м. (а.с.18).

07.08.2015 управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради (далі - БМР) за реєстраційним №180 від 17.12.2012 року видало будівельний паспорт на будівництво сараю розміром 3,20м.х4,50м. та будівництво прибудови розміром 3,26 х2,60 м. до існуючого житлового будинку.

01.08.2018 позивачі подали повідомлення про початок виконання будівельних робіт для реєстрації до Відділу ДАБК БМР.

Листом 30.08.3018 Відділ ДАБК БМР відмовив позивачам у реєстрації повідомлення в зв'язку із тим, що не повністю зазначена інформація щодо місця розташування об'єкта будівництва.

Крім того, 15.08.2018 року посадовими особами відділу державного архітектурно-будівельного контролю Білоцерківської міської ради за результатами проведення позапланової перевірки на об'єкті: «Будівництво сараю розміром 3,20x4,50 м та будівництво прибудови розміром 3,26x2,60 м до існуючого житлового будинку» за адресою: АДРЕСА_1, було складено Акт щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності №1 від 15.08.2018 р., №2 від 15.08.2018 р., припис про усунення порушень № С-1508/1, припис про усунення порушень №01508/2 від 15.08.2018 р., протокол про адміністративне правопорушення № 1-Л-А-1508/1 від 15.08.2018, протокол про адміністративне правопорушення № 1-Л-А-1508/2 від 15.08.2018 та винесено постанову №А-2908/1 по справі про адміністративне правопорушення від 29.08.2018 року та постанову №А-2908/2 по справі про адміністративне правопорушення від 29.08.2018 року, в яких встановлено, що позивачами на власній земельній ділянці за адресою по АДРЕСА_1 область виконуються будівельні роботи з будівництва сараю розміром 3,20x4,50м та прибудови розміром 3,26x2,60м до існуючого житлового будинку відповідно до будівельного паспорта №180, виданого Управлінням містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради 17.12.2012 року (Коригування від 06.08.2015 року №62/15) та повідомлення про початок виконання будівельних робіт, поданого до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області у 2015 році. Отже, відділом ДАБК Білоцерківської міськради були виявлені наступні порушення: на момент перевірки об'єкт будівництва експлуатується без введення його в експлуатацію.

Таким чином, відповідачем позивачів визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.8 ст.96 КУпАП , та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 4 250грн. на кожного.

Вважаючи вказані постанови протиправними, позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачів неправомірно притягнуто до адміністративної відповідальності, при цьому, суд виходив з того, що на момент здійснення експлуатації спірних об»єктів ще не існувало норми законодавства, яка передбачає таку відповідальність.

Однак, колегія суддів не повною мірою погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється на об'єктах будівництва у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом.

Плановою перевіркою вважається перевірка, що передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю, який затверджується керівником такого органу.

Позаплановою перевіркою вважається перевірка, що не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Підставами для проведення позапланової перевірки є: 1) подання суб'єктом містобудування письмової заяви про проведення перевірки об'єкта будівництва або будівельної продукції за його бажанням; 2) необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об'єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів; 3) виявлення факту самочинного будівництва об'єкта; 4) перевірка виконання суб'єктом містобудування вимог приписів органів державного архітектурно-будівельного контролю; 5) вимога головного інспектора будівельного нагляду центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, про проведення перевірки за наявності підстав, передбачених законом; 6) звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб'єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності; 7) вимога правоохоронних органів про проведення перевірки.

Складання акту перевірки, приписів, протоколу посадовими особами органів державного архітектурно будівельного контролю під час здійснення перевірки врегульовано Порядком здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою КМ України від 23.05.2011 року № 533 в редакції від 06.10.2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі зверталися до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області з повідомленням про початок виконання будівельних робіт ще у 2015 році, на що їм було повідомлено, що у поданому повідомленні неповно зазначено вид будівництва та не всі коди об'єкта будівництва.

Також, позивачами надано суду копії технічних паспортів на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 31.10.2006 та від 12.06.2014.

Так, відповідно до технічного паспорту від 31.10.2006 року, прибудова до існуючого житлового будинку побудована ще в 2006 році.

Відповідно до технічного паспорту від 12.06.2014 року сарай, що на технічному плані земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку позначений літерою «Г», побудований в 2012 році (а.с. 72 на звороті, 75).

Згідно ДБН В.2.2-9-2009 «Громадські будинки і споруди. Основні положення», прибудова-це вид реконструкції, при якій збільшується площа будинку шляхом створення нових приміщень, що безпосередньо прилягають до зовнішніх стін будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Приписи п. 3.21 ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» під реконструкцією розуміють перебудову введеного в експлуатацію в установленому порядку об'єкту будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг.

Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об'єкту в цілому або його частин (за умови їх автономності).

Відтак, роботи проведені позивачем, вважаються реконструкцією, оскільки збільшуються геометричні розміри будівлі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачів притягнуто до адміністративної відповідальності, на підставі ч.8 ст.96 КУпАП, згідно якої - експлуатація об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації, вчинені щодо об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, що, в свою чергу, тягне за собою накладення штрафу від двохсот п'ятдесяти до трьохсот п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно оскаржуваної постанови, позивачем порушено ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до якої, експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Стаття 39 Закону № 3038-VІ, який набрав чинності 12.03.2011 року, визначає порядок прийняття в експлуатацію, після набрання ним чинності, закінчених будівництвом об'єктів та містить заборону на експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, за час його дії. Цей Закон не містить темпоральних застережень, зокрема, про поширення його дії на відносини, які виникли до набрання ним чинності.

З дня набрання чинності у листопаді 1994 року Закон України «Про відповідальність за правопорушення сфері містобудівної діяльності» (№ 208/94-ВР), стаття 1 якого встановлювала відповідальність за правопорушення у сфері містобудування, не передбачав відповідальності за експлуатацію або використання об'єктів містобудування, не прийнятих в експлуатацію. Вперше таке положення закріплено у цьому Законі 24 жовтня 2000 року шляхом доповнення частини першої зазначеної статті абзацом, що встановлював відповідальність за експлуатацію або використання будинків чи споруд після закінчення будівництва без прийняття їх державними приймальними (технічними) комісіями (Закон України від 21.09.2000 року № 1988-ІІІ).

19.01.2012 року, згідно із Законом України від 22 грудня 2011 року № 4220-VI, Закон № 208/94-ВР викладено у новій редакції, пункт 6 частини другої статті 2 якої передбачає, що суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації чи акті готовності об'єкта до експлуатації.

Приписами статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Закон № 208/94-ВР, зокрема, положення пункту 6 частини другої статті 2 щодо накладення штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, регулює питання відповідальності тих суб'єктів містобудування, які вчинили правопорушення у сфері містобудування, зокрема, не ввели в експлуатацію відповідні об'єкти до початку їх використання після набрання чинності цим Законом.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

Як вірно звернув увагу суд першої інстанції, у постанові Верховного Суду України від 04.03.2014 року у справі №21-433а13 зазначено, що при розгляді спорів цієї категорії суди мають з'ясовувати питання щодо наявності в діях суб'єкта містобудування складу правопорушення, зокрема, факту закінчення будівництвом відповідного об'єкта, наявності на цей момент встановленого законодавством обов'язку вводити об'єкт в експлуатацію, невведення в експлуатацію та використання об'єкта, закону, який би встановлював відповідальність за невиконання обов'язку із введення в експлуатацію, а також дотримання строків притягнення до публічної відповідальності.

При цьому, Верховний Суд України зазначив, що в контексті хронології правового регулювання спірних відносин поняття «експлуатація не прийнятого в експлуатацію об'єкта» не може тлумачитись як триваюче правопорушення. Змістом цього правопорушення є невиконання обов'язку із введення в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта містобудування до початку його експлуатації. Суспільна небезпека такого правопорушення насамперед полягає не в недотриманні встановленого правопорядку, а в небезпеці, яка може мати місце в результаті відсутності контролю за безпечністю побудованого об'єкта містобудування з початку його використання.

Частина восьма статті 39 Закону зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 20.11.2012 року №5496-VI, встановлює, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Таким чином, логічним, на переконання Верховного Суду України, має бути судження про те, що обов'язок введення об'єктів будівництва в експлуатацію, відповідальність за експлуатацію об'єктів, не введених в експлуатацію, можуть стосуватися лише тих суб'єктів, які після закінчення будівництва та початку використання, маючи відповідний обов'язок, не ввели об'єкти містобудування в експлуатацію, за що встановлена відповідна відповідальність.

Аналогічну позицію у подальшому підтримав і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 13.02.2018 року у справі №826/19576/13-а 21.02.2018 року у справі №826/5/16, від 10.04.2018 року у справі №826/3592/16.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки станом на час побудови прибудови до садибного будинку відповідальності за експлуатацію об'єкта без введення його в експлуатацію законодавством встановлено не було, тому постанова про накладення штрафу за такі дії є протиправною та підлягає скасуванню.

Водночас, як було вище встановлено сарай, що на технічному плані земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку позначений літерою «Г», побудований в 2012 році, тобто за наявності правового регулювання притягнення до відповідальності за експлуатацію об'єкта без введення його в експлуатацію.

Водночас, відповідно до ч.1 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

При цьому, як було зазначено вище, експлуатація не прийнятого в експлуатацію об'єкта не є триваючим правопорушенням.

Приписи, щодо притягнення до адміністративної відповідальності за експлуатацію об'єктів будівництва, які не прийняті в експлуатацію знайшли своє відображення в положеннях ст. 96 КУпАП України у січні 2012 року.

А тому, відповідно до положень КУпАП, строк на притягнення до адміністративної відповідальності за експлуатацію не прийнятого в експлуатацію сараю сплив у 2012 році, адже чинним на той час законодавством вже було передбачено відповідальність за вказане правопорушення.

Однак, обґрунтовуючи свою позицію в цій частині, суд першої інстанції помилково посилався на відсутність відповідальності за експлуатацію не прийнятого в експлуатацію об'єкта, у зв'язку з чим судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині згідно положень ст. 317 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу начальника відділу державного архітектурно-будівельного контролю Білоцерківської міської ради Дорогань Володимира Леонідовича - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року - змінити в мотивувальній частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та подальшому оскарженню не підлягає.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді О.В.Епель

А.Г.Степанюк