Справа № 520/9817/18
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

26.11.2018 р. справа №520/9817/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцева О.В., за участі секретаря - Кіт С.В., представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - Малахова О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ст.287 КАС України справу за позовом

ОСОБА_3
до Міськрайонного ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУ юстиції у Харківській області
провизнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -
встановив:

Позивач, ОСОБА_3, в порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про 1) визнання протиправною бездіяльності начальника міськрайонного ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ в Харківській області - Васильєвої Еліни Василівни щодо не розгляду та не надання відповіді на скаргу стосовно бездіяльності державного виконавця з приводу не звільнення майна з-під арешту від 27.09.2018 року в рамках виконавчого провадження ВП№26140445; 2) зобов'язання Начальника Міськрайонного ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ в Харківській області - Васильєвої Еліни Василівни розглянути скаргу на бездіяльність державного виконавця щодо не звільнення майна з-під арешту від 27.09.2018 року в рамках виконавчого провадження ВП№26140445, та надати вмотивовану відповідь щодо наявності або відсутності правових підстав для задоволення такої скарги; 3) стягнення судового збору в розмірі 704,80грн.. 4) стягнення судових витрату розмірі 2.600,00 грн.

Аргументуючи вимоги зазначив, що 27.09.2018р. подав до канцелярії ВДВС скаргу на дії державного виконавця, яка підлягала вирішенню керівником ВДВС у порядку Закону України "Про звернення громадян" до 27.10.2018р. Станом на 06.11.2018р. відповідь на скаргу до заявника не надходила, що є порушенням ст.20 Закону України «Про звернення громадян».

Відповідач, Міськрайонний відділ державної виконавчої служби по Харківському району та м. Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області, проти позову заперечував.

Аргументуючи заперечення зазначив, що у провадження міжрайонного ВДВС знаходиться виконавче провадження, де боржником виступає - ОСОБА_3. 27.09.2018р. до ВДВС надійшла скарга гр. ОСОБА_5. Відповідь на скаргу була надана листом від 02.10.2018р., згідно з яким подана скарга не підлягає розгляду, так як заявник не є стороною виконавчого провадження.

Суд, вивчивши доводи позову та відзиву на позов, заслухавши представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом установлено, що станом на 27.09.2018р. у провадженні відповідача, міжрайонного ВДВС по Харківському району та м. Люботину ГТУ юстиції у Харківській області перебувало виконавче провадження ВП№26140445.

Згадане виконавче провадження було порушене за виконавчим листом Московського районного суду м. Харкова від 30.03.2011р. у цивільній справі №2-9035/10р. за позовом ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_3 230.325,66грн. боргу за договором позики від 23.10.2007р. (у новій редакції від 23.10.2008р.) і договором позики від 01.02.2008р. (у новій редакції від 02.02.2009р.).

27.09.2018р. позивач, гр. ОСОБА_5 подала до начальника означеного міжрайонного ВДВС скаргу на дії державного виконавця з приводу 1) незаконного арешту державним виконавцем арешту майна гр. ОСОБА_3 (квартири АДРЕСА_1), 2) звільнення з-під арешту майна гр. ОСОБА_3 (квартири АДРЕСА_1).

Згідно з листом відповідача, міжрайонного ВДВС за підписом начальника Васильєвої Е.В. подана скарга не підлягає розгляду, позаяк подана не стороною виконавчого провадження.

Перевіряючи відповідність закону оскарженої управлінської дії владного суб'єкта, суд зазначає, що правовідносини з приводу розгляду і вирішення органами влади звернень громадян унормовані приписами Закону України "Про звернення громадян".

Подаючи скаргу на державного виконавця від 27.09.2018р., позивач мав на меті одержати відповідь за скаргою саме у порядку Закону України "Про звернення громадян".

Проте, суд відмічає, що у силу ст.12 Закону України "Про звернення громадян" дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України", законами України "Про засади запобігання і протидії корупції", "Про виконавче провадження".

За визначенням ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, управлінська діяльність державного виконавця при виконанні рішень судів охоплюється нормами відповідного процесуального закону, зокрема і цивільного процесуального законодавства - ЦПК України.

Окрім того, згідно з ч.1 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За приписами ч.2 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.3 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Таким чином, управлінська діяльність державного виконавця з приводу виконання рішення суду не підлягає оскарженню у порядку Закону України "Про звернення громадян", на чому помилково наполягає позивач.

Названа діяльність може бути оскаржена виключно або за процедурою подання позову (скарги) до відповідного суду (в залежності від реального характеру та змісту спірних правовідносин тощо), або до керівника органу ДВС у порядку ч.3 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження".

У спірних правовідносинах зацікавлена особа - заявник, ОСОБА_5 не є ані стороною виконавчого провадження, ані іншим учасником виконавчого провадження.

Отже, керівник органу ДВС не мав правових підстав для розгляду та вирішення по суті скарги цієї особи від 27.09.2018р.

Тому, оформлена листом від 02.10.2018р. №35021 відповідь міжрайонного ВДВС цілком узгоджується з вимогами закону.

Продовжуючи вирішення спору, суд окремо бере до уваги, що скарга від 27.09.2018р. була подана - ОСОБА_5.

У розумінні ст.2 Цивільного кодексу України позивач по даній справі, ОСОБА_3 та зацікавлена особа - заявник скарги, ОСОБА_5 є окремими, самостійними та незалежними один від одного суб'єктами права з юридичним статусом фізичної особи - громадянина.

З огляду на викладене, управлінські дії міжрайонного ВДВС, вчинені відносно ОСОБА_5 жодним чином не зачіпають прав та інтересів позивача, ОСОБА_3, не покладають на останнього додаткових обов'язків, не змінюють стану прав та обов'язків останнього, не погіршують його правового становища.

У зв'язку з наведеним суд приходить до переконання, що між відповідачем, міжрайонним ВДВС та позивачем, ОСОБА_3 за скаргою третьої сторонньої особи - ОСОБА_5 від 27.09.2018р. взагалі не склалось і об'єктивно не могло виникнути жодних правовідносин.

Відсутність правовідносин призводить до відсутності об'єктивно існуючих прав та інтересів особи.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Проведений судовий розгляд показав, що у жодних правовідносинах сторони даного спору не перебували, а відтак, позивач не має у даному конкретному випадку порушеного права або ущемленого інтересу.

Вказане (окрім виявленого судом факту відповідності закону оскарженого управлінського діяння владного суб'єкта) є самостійною і достатньою підставою для залишення заявлених вимог без задоволення.

Керуючись ст.ст.8, 18, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, 72-77, 211, 241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України, а саме: протягом 10 днів з дати проголошення рішення.

Роз'яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Суддя Старосєльцева О.В.