Справа № 826/6148/18
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 листопада 2018 року № 826/6148/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про Національної академії прокуратури України визнання протиправною відмову та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить суд визнати протиправною відмову виконувача обов'язків ректора Національної академії прокуратури України Якимчука М. видати ОСОБА_1 довідку про заробітну плату та зобов'язати Національну академію прокуратури України видати йому довідку про заробітну плату з 01.09.2017 по теперішній час на посаді старшого викладача кафедри - старшого прокурора відділу Національної академії прокуратури України, яку він обіймав на момент виходу на пенсію, в якій зазначити: основний оклад, класний чин, надбавку за вислугу років, щомісячну премію, на яку нараховуються страхові внески, матеріальна допомога на оздоровлення, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових потреб.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем протиправно не надано довідку про заробітну плату на звернення позивача, що свідчить про порушення вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації", позаяк запитувана інформація не носить конфіденційного характеру. Звернув увагу, що відповідачем незаконно і безпідставно зазначено, що у прокурорів відсутнє право на перерахунок пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру". Зазначив, що відповідач фактично перебрав на себе права Пенсійного фонду України та обмежив право позивача на звернення щодо перерахунку пенсії останнього.

Ухвалою суду від 23.04.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 826/6148/18.

07.05.2018 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснив, що на момент звільнення позивача останній обіймав посаду старшого викладача кафедри - старшого прокурора відділу, яка відповідно до наказу Генеральної прокуратури України від 22.02.2008 № 326ц прирівнювалась до посади старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури України та, відповідно, класного чину - радника юстиції. Вказаний наказ втратив чинність у зв'язку з прийняттям наказу Генеральної прокуратури України від 27.12.2012 № 224ш, у якому підтверджувалась відповідність посад. У подальшому, наказом Генеральної прокуратури від 11.08.2016 № 120ш було скасовано відповідність посад працівників Національної академії прокуратури України посадам апарату Генеральної прокуратури України. Зазначає, що після прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.04.2016 № 264 працівники Національної академії прокуратури України не належать до органів прокуратури та не отримують доплат за класні чини. Таким чином, вважає, що після 06.04.2016 у відповідача відсутні підстави для видачі довідок про заробітну плату для здійснення перерахунку пенсії.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

19.01.2018 ОСОБА_1 звернувся до Національної академії прокуратури України з заявою, у якій, у зв'язку з необхідністю у відповідності до чинного законодавства провести перерахунок пенсії, просив відповідача надати йому довідку про заробітну плату, у якій зазначити окремими рядками: основний оклад; класний чин; вислуга років; щомісячна премія, на яку нараховуються страхові внески; доплати, які передбачені чинним законодавством: надбавка за виконання особливо важливої роботи; матеріальна допомога на оздоровлення; матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових потреб (а.с. 12).

Листом від 25.01.2018 № 24/179 Національна академія прокуратури України повідомила позивача про відсутність підстав для видачі довідки, пояснюючи тим, що працівники науково-викладацького складу Національної академії прокуратури України не мають статусу прокурорсько-слідчих працівників органів прокуратури і посади працівників Академії не відповідають посадам працівників Генеральної прокуратури України (а.с. 11).

Не погодившись з відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, як на одну з підстав неправомірності дій відповідача у відмові у видачі довідки, посилався на порушення останнім Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Статтею 40 Конституції України гарантовано, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Так, Закон України від 13.01.2011 N 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон N 2939-VI) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес. При цьому вказаний Закон не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

За визначенням частини першої статті 1 Закону N 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 4 Закону N 2939-VI доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою (частина друга статті 1 Закону N 2939-VI). Виняток становить інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (частина перша статті 6 Закону N 2939-VI).

Доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону N 2939-VI).

Так, частиною першою статті 19 Закону N 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо (частина шоста статті 19 Закону N 2939-VI).

Згідно з частиною першою статті 20 Закону N 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

У свою чергу, Закон України від 02.10.1996 N 393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі - Закон N 393/96-ВР) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Частиною першою статті 1 Закону N 393/96-ВР передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 3 Закону N 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Приписами частини першої статті 7 Закону N 393/96-ВР передбачено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

З аналізу наведених норм вбачається, що правовідносини стосовно звернень громадян і запитів на інформацію регулюються різними Законами, тому процедурі їх розгляду властиві певні відмінності.

Закон України "Про доступ до публічної інформації" визначає запит як "прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні", відтак суть запиту зводиться до прохання надати інформацію, якою володіє розпорядник. Так як указаний Закон надає право доступу до вже існуючої інформації (документів) і не вимагає створення у відповідь на запит нової інформації.

Натомість Закон України "Про звернення громадян" передбачає різні форми звернень: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги, які можуть містити різні за змістом вимоги, прохання чи пропозиції (щодо реалізації соціально-економічних, політичних, особистих прав та інтересів громадянина, фактів їх порушення тощо). При цьому автор звернення повідомляє адресату певну інформацію і базуючись на цьому просить вчинити певні дії (такі дії можуть бути дуже різні: притягнення винуватих до відповідальності за результатами розгляду звернення у вигляді скарги; надання громадянину певного статусу за результатами розгляду його заяви; оптимізація роботи адресата звернення за наслідками розгляду пропозиції громадянина).

У контексті викладеного та аналізуючи зміст заяви позивача від 19.01.2018, суд дійшов переконання, що запитувані в ній відомості не є публічною інформацією, позаяк стосуються реалізації соціально-економічних прав та інтересів ОСОБА_1, відповідно надання запитуваної інформації здійснюється з дотриманням вимог Закону України "Про звернення громадян", а не Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Враховуючи наведене, суд вважає, що у діях відповідача порушення права заявника на одержання публічної інформації відсутнє, тому суд не приймає до уваги доводи позивача у цій частині.

Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що у 2009 році позивачеві призначено пенсію відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру".

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 657 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", відповідно до яких затверджено нові схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.

Саме прийняття Урядом вказаної постанови зумовило звернення позивача до Національної академії прокуратури України з заявою про видачу довідки про заробітну плату.

Так, на момент звільнення позивача з Національної академії прокуратури України останній обіймав посаду старшого викладача кафедри нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство інституту підвищення кваліфікації кадрів Національної академії прокуратури України.

Вказана посада, відповідно до наказу Генеральної прокуратури України від 22.02.2008 № 326ц (а.с. 26), прирівнювалась до посади старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури України.

Наказом Генеральної прокуратури України від 27.12.2012 № 224ш затверджено відповідність посад працівників Національної академії прокуратури посадам працівників Генеральної прокуратури України (а.с. 27).

Згідно вказаного наказу посада старшого викладача Національної академії прокуратури України прирівнювалась до посади старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури України.

Відповідно до наказу Генеральної прокуратури України від 11.08.2016 № 120ш визнано таким, що втратив чинність наказ Генеральної прокуратури України від 27.12.2012 № 224ш (а.с. 28).

Підставою для прийняття вказаного наказу стала постанова Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 № 239 зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 N 264.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 N 264 було затверджено схему посадових окладів працівників Національної академії прокуратури України.

Таким чином, з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 N 264, а саме: з 13.04.2016, та з урахуванням наказу Генеральної прокуратури України від 11.08.2016 № 120ш працівники Національної академії прокуратури України не прирівнюються до працівників Генеральної прокуратури України і умови оплати праці працівників Національної академії прокуратури України відмінні від умов оплати праці працівників Генеральної прокуратури України.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачеві у видачі довідки про заробітну плату.

При цьому, суд не вбачає підстав для надання правової оцінки доводам позивача у тій частині, що відповідачем відмовлено у видачі довідки з підстав відсутності у прокурорів права на перерахунок пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру", оскільки вказана підстава не була причиною відмови у видачі довідки, що підтверджується змістом листа від 25.01.2018 № 24/179.

Згідно частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 2, 5-11, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (02232, АДРЕСА_1) - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147- VIIІ).

Суддя В.П. Катющенко