Справа № 445/2355/15-а
Суддя: Сивак В. М.
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 445/2355/15-а
У Х В А Л А
26 листопада 2018 року Золочівський районний суд Львівської області у складі:
судді Сивака В.М.,
за участю секретаря Захарчук Н.Я.,
представника заявника ОСОБА_1,
представника стягувача у виконавчому провадженні ОСОБА_3
розглянувши в судовому засіданні в місті Золочеві заяву Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Золочівському районі Львівської області про визнання протиправними та зобовязання вчинити дії, -
Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області звернулось до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Золочівському районі про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії в якому просить: визнати виконавчий лист №445/2355/15а, що виданий Золочівським районним судом 30.03.2016 року таким, що не підлягає виконанню, зупинити виконання за даним виконавчим листом та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 56948378 від 07.08.2018.
В обґрунтування поданої заяви представник Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській зазначив, що виконавчий лист №445/2355/15а предявлений позивачем до виконання з порушенням строку предявлення виконавчого документу до виконання, який закінчився 22.03.2017. Крім цього, згідно змін в законодавстві, на даний час виплата пенсії ОСОБА_2 здійснюється в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне законодавство».
Представник заявника ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги заяви підтримала та просила задоволити з підстав викладених у заяві про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Позивач та представник Золочівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_3 проти задоволення заяви заперечили, просили відмовити у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Дослідивши матеріали заяви, заслухавши доводи та заперечення сторін, суд виходить з наступного.
Постановою Золочівського районного суду Львівської області від 15.02.2016р. у справі № 445/2355/15-а визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Золочівському районі Львівської області щодо припинення з 1 червня 2015 року виплати ОСОБА_2 пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та відмови у поновленні виплати зазначеної пенсії.
Зобовязано Управління Пенсійного фонду України в Золочівському районі Львівської області поновити ОСОБА_2 виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з 1 червня 2015 року у попередньому розмірі.
Крім цього, ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 23.05.2016р., у справі № 445/2355/15-а, розяснено дану постанову і зазначено, що постановою Золочівського районного суду Львівської області від 15.02.2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Золочівському районі Львівської області, про визнання неправомірними дій та зобов'язання поновити виплату раніше призначеної пенсії, Управління Пенсійного фонду України в Золочівському районі Львівської області, яке згідно ухвали Золочівського районного суду Львівської області від 08.04.2016 замінено на Золочівське об'єднане управління Пенсійного фонду України у Львівській області, зобов'язано поновити ОСОБА_2 виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 1 червня 2015 року у попередньому розмірі та виплачувати довічно.
Постанова Золочівського районного суду від 15 лютого 2016р. у справі № 445/2355/15-а набрала законної сили 22.03.2016.

На виконання зазначеної постанови Золочівським районним судом, з метою повного та фактичного виконання рішення суду, 30.03.2016 було видано виконавчий лист №445/2355/15-а.

07.08.2018 року відповідно до постанови ВП №56948378 заступником начальника Золочівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №445/2355/15-а від 30.03.2016 по адміністративній справі №445/2355/15-а.

Постановою державного виконавця від 06.09.2018, на підставі ухвали Золочівського районного суду від 20.08.2018, замінено у виконавчому провадженні АСВП № 56948378 відкритого 07.08.2018 року на підставі виконавчого листа № 445/2355/15-а від 30.03.2016 року, що видав Золочівський районний суд Львівської області, сторону боржника з Золочівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області на Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області в особі Золочівського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління ПФУ у Львівській області.

Суд дослідивши матеріали справи, розглянувши заяву про визнання виконавчого документа у справі №445/2355/15а таким, що не підлягає виконанню, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Положеннями ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_4 України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Розглядаючи справу № 5-рп/2013 Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 червня 2013 року вказав, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, і згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до встановленої практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997).

Водночас, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Стгеесе), від 19.03.1997, у справі "Бурдов проти Росії" (Buurdov v. Russia) від 07.05.2002, "Ясюнієне проти Литви" ( Jasiniene v. Lithuania) від 06.03.2003).

У справі "Кайсин проти України" (Kaysin and Others v.Ukraine) ЄСПЛ наголосив, що правосуддя було б ілюзорним, як би внутрішній правопорядок держави дозволяв невиконання остаточного й обов'язкового рішення суду стосовно однієї з сторін.

Згідно з частинами першою та третьою статті 373 КАС України та частиною першою статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016. виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частиною 4 ст.372 КАС України визначено, що примусове виконання рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Органи державної виконавчої служби є органами державної влади, а тому зобов'язані діяти у відповідності до ст.19 Конституції України лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 за заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХIV від 21.04.1999, який діяв на час видачі судом виконавчого листа №445/2355/15-а, були встановлені наступні строки пред'являлись виконавчих документів до виконання:1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів

(посадових осіб), уповноважених розглядати справи про

адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

З 05.10.2016 Закон України Закон України «Про виконавче провадження» № 606-ХIV від 21.04.1999, в звязку з набранням чинності Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016, втратив чинність.

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень до Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, предявляються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Згідно із ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 , виконавчі документи можуть бути предявлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути предявлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Крім цього, згідно із ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХIV від 21.04.1999, у разі предявлення виконавчого документа до виконання, строки предявлення виконавчого документа до виконання перериваються. Аналогічна норма передбачена і ст. 12 чинності Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016.

Виконавчий лист № 445/2355/15-а від 30.03.2016 повторно предявлений стягувачем після винесення постанови про повернення за його заявою, про що свідчить відмітка від 02.09.2016. Таким чином у даному випадку строки предявлення виконавчого документа до виконання перериваються.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що виконавчий лист, на виконання постанови Золочівського районного суду від 15.02.2016 у справі №445/2355/15-а, судом видано цілком правомірно, оскільки судове рішення набрало законної сили.

Крім цього, позивачем ОСОБА_2 виконавчий лист № 445/2355/15-а від 30.03.2016 року, як виконавчий документ на підставі якого підлягає примусовому виконанню постанова Золочівського районного суду від 15.02.2016, предявлено до виконання у строки передбачені Законом.

Статтею 374 КАС України встановлено, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обовязок боржника відсутній повністю або частково у звязку із його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу.

Отже, виходячи зі змісту вказаної норми, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, у разі:

- якщо його було видано помилково. Помилка може стосуватися особи, якій видано виконавчий лист, і яка не має права на його одержання (були відсутні повноваження, не було заяви стягувача), боржника, законної сили судового рішення тощо;

- якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою;

- з інших причин. При цьому, словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов'язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, які, наприклад, пов'язані із процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Суд не вбачає в даному випадку жодної з підстав, встановлених статті 374 КАС України, за якими виконавчий лист визнається таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, оскільки, в даному випадку, виконавчий лист №445/2355/15-а не було видано помилково, обовязок боржника щодо виконання вказаного виконавчого листа станом на день розгляду заяви є наявним, доказів того, що обставини, які вказують про припинення зобов'язань боржника матеріали справи не містять.

Суд дійшов до висновку про безпідставність поданої відповідачем заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

А відтак відсутні підстави скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 56948378 від 07.08.2018 винесеної, з дотриманням вимог ст.ст. 3, 4, 12, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», заступником начальника Золочівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області з виконання виконавчого листа №445/2355/15-а від 30.03.2016 по адміністративній справі №445/2355/15-а.

Поряд з тим, суд зауважує, що судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України (стаття 14 КАС України).

При цьому, суд звертає увагу заявника гарантії зазначені у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Тобто, постанова Золочівського районного суду від 15.02.2016 року у справі №445/2355/15-а повинна бути виконана повністю для належного забезпечення поновлення порушеного права ОСОБА_2 та отримання ним бажаного результату, та відповідно поновлення виплати раніше призначеної пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ

Європейський суд з прав людини зазначає, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги ОСОБА_4 Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, оскільки обставини, на які посилається заявник, не утворюють підстав, за якими стаття 374 КАС України, пов'язує визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд вважає, що підстави для задоволення заяви Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області відсутні, а тому у задоволенні такої заяви слід відмовити.

Керуючись статтями ст.ст. 241-246, 255, 295, 374 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області про визнання виконавчого листа № 445/2355/15-а виданого на виконання постанови Золочівського районного суду від 15.02.2016 по справі № 445/2355/15-а, таким, що не підлягає виконанню та скасуванні постанови про відкриття виконавчого провадження № 56948378 від 07.08.2018 - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В. М. Сивак