Справа № 569/19123/17
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1357/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2018 року, ухвалене суддею Першко О.О. у м.Рівне 12:30, повний текст якого складений 05 квітня 2018 року, у справі №569/19123/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, з участю третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

09 листопада 2016 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, з участю третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив зобов`язати поновити виплату пенсії за вислугу років з 07.10.2009 шляхом її призначення знову відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі не меншому прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність на підставі документів, що знаходяться у пенсійній справі з проведення індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 05 грудня 1983 він був одержувачем пенсії, призначеною за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та у зв`язку з виїздом в Ізраїль виплата пенсії була припинена. На думку позивача, з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2008 №25-рн/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена відповідно до п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки вказані норми визнані неконституційними.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2018 року позовні вимоги, що знаходяться поза межами шестимісячного строку звернення до суду з адміністративним позовом за перід з 07 жовтня 2009 року по 03 червня 2017 року залишено без розгляду.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області поновити виплату раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», починаючи з 04 червня 2017 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанова мотивована тим, що з дня набрання чинності рішенням Коституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про проведення індексації пенсії та компенсацію втрати частини доходів, суд зазначив, що відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, неотримані з вини пенсійного органу суми пенсії виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у разі проведених нарахувань. Проте таких нарахувань відповідачем у спірному періоді не проводилось, отже вимога щодо компенсації втрати частини доходів не підлягає задоволенню. Відновлення виплати пенсії на підставі рішення суду є відновленням порушеного права позивача на отримання належної виплати в розмірі, встановленому законом, та не може бути підставою для здійснення нової індексації із застосуванням нового рівня споживчих цін та відповідно для встановлення нового базового місяця, тому позовна вимога про проведення індексації пенсії, яку слід поновити позивачу, задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить змінити оскаржувану постанову з підстав, наведених у апеляційній скарзі, в частині дати поновлення виплати пенсії.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом невірно застосовано до спірних правовідносин шестимісячний строк звернення до суду, передбачений ст. 122 КАС України, оскільки право на відновлення пенсії у нього виникло з 07.09.2009 з дати постановлення Рішення КонституційнимСудом України №25-рп-2009. Вважає, що при встановленні протиправності дій органу пенсійного фонду щодо незаконної відмови у поновленні виплати пенсії має наслідком відновлення прав без обмеження будь-яким строком, як це передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Водночас зі змісту апеляційної скарги слідує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог про виплату пенсії з проведенням індексації та виплатою компенсації втрати частини доходів позивачем не оскаржується, відтак відповідно до вимог ст.308 Кодексу адміністративного судочинства зазначена справа переглядається за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судове засідання сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є громадянином України та з 22 січня 2002 року прийнятий на консульський облік в Посольстві України в Державі Ізраїль, де проживає до цього часу, що підтверджується копією паспорта (а.с.28, 30).

З 1983 року позивачу призначено пенсію за вислугу років. Виплату зазначеної пенсії було припинено у зв`язку з виїздом позивача на постійне місце проживання в Ізраїль.

04 травня 2017 року представник позивача адвокат Меламед Вадим на підставі довіреності звернувся до пенсійного органу із відповідною заявою про поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії (а.с.62-64).

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області листом №П-298/024-15 від 02.06.2017, покликаючись на відсутність правових підстав у поновленні виплати пенсії, у задоволенні вимог поданої заяви відмовлено (а.с.65).

Відмова мотивована тим, що відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнений з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 1-2 цього закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пенсії, призначені вказаним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», статтею 51 якого визначено, що в разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед виїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. З урахуванням наведеного, на підставі заяв ОСОБА_1 щодо виїзду та виплати пенсії за 6 місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю від 06.09.2001 та від 07.09.2001 виплата пенсії припинена з 30.01.2001 та проведено виплату пенсії за 6 місяців. Водночас роз`яснено, що оскільки міжнародні договори між державою Україна та Ізраїль відсутні, підстав для відновлення виплати пенсії ОСОБА_1 немає.

Позивач, вважаючи дії пенсійного органу щодо відмови у поновленні виплати пенсії протиправними, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Так, відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 6 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Такими законами є: Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та спеціальні закони, норми яких застосовуються при призначенні пенсії окремим категоріям громадян.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 1-2 цього закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Таким чином, у позивача як громадянина України з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. З цього часу відповідач був зобов`язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06 лютого 2018 року (справа №723/2676/14-а), від 17 липня 2018 року (справа № 537/52/17), 18 вересня 2018 року (справа № 199/5647/17), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду.

При цьому слід зазначити, що нормативно-правові акти, рішення Конституційного Суду України доводяться до відома населення у встановленому законом порядку та за загальним правилом набирають чинності з дня їх опублікування, з чим й слід пов`язувати момент, коли особа повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду.

Оскільки законами з питань пенсійного забезпечення не встановлено інших строків звернення до суду за захистом порушених прав, до спірних правовідносин слід застосувати положення ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено шестимісячний строк звернення до суду.

Правова позиція щодо застосування до спірних правовідносин положень ст.99 КАС України, в редакції, що діяла до 15.12.2017, яка встановлювала аналогічні визначеним ч.2 ст.122 КАС України обмеження щодо застосування шестимісячного строку звернення до суду з адміністративним позовом, була висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року (справа №408/2861/17-а) та від 20 лютого 2018 року (справа №757/12134/14-а), від 18 вересня 2018 року (справа №199/5647/17).

Процесуальним законом визначено, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Водночас судом враховано, що у разі коли виплати є регулярними, про своє порушене право позивач дізнається при настанні дати проведення відповідної виплати.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення позовних вимог за період, що знаходиться поза межами шестимісячного строку звернення до суду з адміністративним позовом - з 07 жовтня 2009 року по 03 червня 2017 року, без розгляду.

Суд апеляційної інстанції звертає також увагу на те, що позовні вимоги, що знаходяться поза межами шестимісячного строку звернення до суду судом першої інстанції залишено без розгляду ухвалою від 26 березня 2018 року, однак зазначена ухвала позивачем в апеляційному порядку не оскаржена.

Згідно ст. 46 Конституції України, пенсія є одним із видів соціального захисту, право на яке громадянину гарантується.

Виходячи із самого визначення поняття «пенсія», щомісячні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання виплати (чи її перерахунок).

Кінцевий термін або строк, на який призначається такий вид забезпечення як пенсія не може встановлюватись, бо це суперечить самому визначенню та суті таким виплатам.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вірним способом відновлення порушеного права позивача в межах спірних правовідносин є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області поновити виплату раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», починаючи з 04 червня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2018 року у справі №569/19123/17 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. О. Большакова
В. Я. Макарик
Постанова складена в повному обсязі 28.11.2018.