Справа № 500/6428/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2018 р.м.ОдесаСправа № 500/6428/18

Категорія: 3.3 Головуючий в 1 інстанції: Присакар О.Я.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

перекладача - Мамун Рашид;

апелянта - ОСОБА_2;

представника позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Ізмаїльського районного відділу до громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, -

В С Т А Н О В И В:

20 вересня 2018 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Ізмаїльського районного відділу (далі - ГУ ДМС України в Одеській області в особі Ізмаїльського РВ) звернувся до суду першої інстанції з позовом до громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання його на шість місяців до 18 березня 2019 року з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.371 КАС України, позивач просив допустити негайне виконання рішення суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги орган державної міграційної служби зазначив, що ОСОБА_2 прибув до України у липні 2018 року нелегально, поза пунктом пропуску з Російської Федерації, на момент затримання у нього відсутнє постійне місця проживання, не має джерел для існування та не має паспортного документа.

Також, позивач послався на невиконання відповідачем рішення ГУ ДМС України в місті Києві від 06 вересня 2018 року про примусове повернення та на звернення 20 вересня 2018 року до суду з позовом про примусове видворення відповідача.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Суд затримав громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою забезпечення примусового видворення на строк, необхідний для виконання рішення суду про примусове видворення, але не більш як на шість місяців з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, починаючи з часу фактичного затримання - 18 вересня 2018 року до 18 березня 2019 року.

Також суд допустив негайне виконання рішення суду.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка встановлює право затримувати та розміщувати в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, у тому числі і іноземців, які не мають законних підстав для перебування на території України та підлягають примусовому видворенню за межі України протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, громадянин Республіки Бангладеш ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Так, в апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що на теперішній час немає чинного рішення суду про його примусове видворення, а попереднє рішення Дніпровського районного суду м. Києва про примусове видворення було скасовано 06 вересня 2018 року Київським апеляційним адміністративним судом (справа №755/11981/18).

Указане, на думку апелянта, свідчить про те, що відсутні підстави для його затримання, передбачені ч.1 ст.289 КАС України.

Також апелянт зазначає про те, що не ухилявся від примусового повернення до країни походження, а також не ухилявся від ідентифікації його особи.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Апелянт в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляції та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлені наступні фактичні обставини справи.

09 серпня 2018 року Дніпровський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким примусово видворив громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2, за межі України.

Також суд затримав громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2, з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк, необхідний для забезпечення примусового видворення за межі України, але не більше як на шість місяців.

Дане рішення суд звернув до негайного виконання, у зв'язку з чим ОСОБА_2 було поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року скасоване, а у задоволенні позову про видворення та затримання - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що матеріали справи не містять рішення суб'єкта владних повноважень про примусове повернення громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2, із чого слідує, що іноземцю не надавалась можливість виїхати добровільно за межі території України протягом 30 днів з дня прийняття рішення, а також не надавалась можливість оскарження такого рішення.

06 вересня 2018 року Головним управлінням ДМС України в місті Києві прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства ОСОБА_2 та зобов'язано його покинути територію України до 09 вересня 2018 року (а.с.15-17).

Звільнившись з пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, відповідач 07 вересня 2018 року отримав дане рішення про примусове повернення, про що свідчить його підпис (а.с.17).

Після спливу вказаного терміну, відповідач з території України не виїхав, пояснюючи це відсутністю паспортного документа і коштів.

18 вересня 2018 року громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2 виявлено прикордонним нарядом «ПП» на ділянці ВПС «Рені» в районі прикордонного знаку 0780/26 на відстані 800 метрів від лінії державного кордону.

Цього ж дня, інспектором прикордонної служби складено протокол про адміністративне правопорушення ПдРУ №146630, за порушення ч.1 ст.203 КУпАП, що виразилось у перебуванні відповідача без документів на право проживання в Україні.

19 вересня 2018 року ГУ ДМС України в Одеській області в особі Ізмаїльського РВ, на підставі вказаного вище протоколу, прийнято постанову про накладення на відповідача адміністративного стягнення за порушення ч.1 ст.203 КУпАП та накладено штраф у розмірі 1700 грн.

20 вересня 2018 року ГУ ДМС України в Одеській області в особі Ізмаїльського РВ звернулось до суду першої інстанції з позовом про примусове видворення за межі території України громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2.

Поряд із вказаним позов був також поданий позов про затримання ОСОБА_2. 02 жовтня 2018 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області задовольнив позов ГУ ДМС України в Одеській області в особі Ізмаїльського РВ про примусове видворення за межі території України. Дане судове рішення набрало законної сили 31 жовтня 2018 року.

Аналіз фактичних обставин справи та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, свідчить про законність та обґрунтованість судового рішення про задоволення позову, з огляду на наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України №3773-VI від 22 вересня 2011 року «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон).

За приписами частини 1 статті 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 Закону).

Статтею 30 Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, із змісту наведеної норми слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини:

1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення;

2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Як свідчать матеріали даної справи, вказані обставини присутні у даній правовій ситуації, а саме невиконане без поважних причин рішення про примусове повернення та встановлені підстави, що відповідач за відсутністю паспорта та коштів ухилятиметься від виконання такого рішення.

Головним доводом апеляційної скарги є те, що відсутнє рішення суду про примусове видворення, яке б набрало законної сили, що унеможливлює затримання іноземця або особи без громадянства .

Аналізуючи даний довід апеляції, колегія суддів вважає його необґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, зокрема:

затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців (ч.11 ст.289 КАС України).

Тобто, виходячи з даної правової норми, колегія суддів вважає, що прийняття рішення про затримання іноземця або особи без громадянства можливо за наступних умов:

- особа ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення;

- перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

- якщо існує ризик її втечі;

- у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

20 вересня 2018 року позивачем було подано адміністративний позов про видворення, за результатами розгляду якого, 02 жовтня 2018 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області ухвалив рішення про його задоволення. Рішення набрало законної сили 31 жовтня 2018 року.

Доводи апеляції про те, що судом першої інстанції не взято до уваги обставини, що відповідач добровільно мав намір виконати рішення про примусове повернення і не мав намір ухилятися від повернення до країни походження є неспроможними, з огляду на наступне.

Відповідач перебував на території України нелегально та не вчиняв будь-яких дій щодо отримання офіційного правового статусу іноземця або дій щодо повернення на Батьківщину.

Судом апеляційної інстанції також наданий аналіз обставинам, що відповідач не підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позаяк його життю або свободі не загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В країні його постійного проживання відсутній міжнародний або внутрішній збройний конфлікт чи систематичне порушення прав людини або відсутність медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя.

Крім того, звільнившись 07 вересня 2018 року з пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні відповідач отримав рішення про примусове повернення та по 18 вересня 2018 року, тобто до моменту затримання не вчиняв дії щодо можливого повернення на Батьківщину.

Далі апелянт наполягає на тому, що він добровільно прийшов до Ізмаїльського РВ ГУ ДМС України в Одеській області, а не був затриманий прикордонниками, як встановлено судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що дане твердження апелянта спростовується встановленими матеріалами справи та наданими позивачем доказами.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є всі підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, на підставі ст. 316 КАС України.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.11 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність права у учасників справи на касаційне оскарження рішення.

Керуючись ст.ст. 195, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Ізмаїльського районного відділу до громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_2 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її проголошення та оскарженню не підлягає.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко