Справа № 463/881/18
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/445/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Запотічного І.І., Кузьмича С.М.,

за участі секретаря судових засідань Мельничук Б.Б.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Коморного О.І. в м. Львові, повне судове рішення складено 03.08.2018, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Львівської міської ради, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 про визнання недійсною та скасування ухвали від 20.11.2014 року № 4116 «Про погодження ОСОБА_6 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що оскаржуваною ухвалою порушено його права, як власника квартири АДРЕСА_2, на користування земельною ділянкою навколо будинку за цільовим призначенням - обслуговування багатоквартирного будинку. Одночасно зазначає, що власники квартир багатоквартирного будинку по АДРЕСА_3 в м. Львові не давали своєї згоди на зміну цільового призначення спірної земельної ділянки та її вилучення із земель житлової та громадської забудови та передачу у приватну власність третій особі ОСОБА_6 для ведення садівництва. В обґрунтування своїх вимог покликається на норми статтей 42, 103, 106, 116, 118, 121, 152, 155 Земельного кодексу України та статтей 16, 328, 373,377 Цивільного кодексу України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено, так як суд прийшов до переконання, що наведеним рішенням не порушено прав позивача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тими ж доводами, що і позовну заяву, зазначаючи при цьому, що спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки житлової забудови на якій розташований житловий будинок та приналежні до нього споруди.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши апеляційну скаргу в межах її доводів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних мотивів.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2.

10.01.2018 року ОСОБА_2 звернувся до Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради із зверненням про отримання інформації щодо надання (ненадання) дозволу мешканці квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_6 на відведення земельної ділянки для ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови. Таке звернення зумовлене тим, що третя особа ОСОБА_6 попередньо зверталась до мешканців будинку з метою погодження меж земельної ділянки для ведення садівництва, однак згоди не отримала.

Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради своїм листом від 18.01.2018 року № 2403-357 за підписом в.о. начальника управління ОСОБА_7 надали відповідь, в якій повідомили про ухвалу Львівської міської ради № 4116 від 20.11.2014 року.

Наведеною ухвалою Львівської міської ради 17-ї сесії 6-го скликання № 4116 від 20.11.2014 року «Про погодження гр. ОСОБА_6 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 за наслідками розгляду звернення гр. ОСОБА_6 від 26.11.2013 року, зареєстрованого у Львівській міській раді 26.11.2013 року за № З-К-30506/АП та керуючись ст. 144 Конституції України, пп. 34 п.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 12, 40, 118, 121 Земельного кодексу України, ухвалено погодити гр.ОСОБА_6 місце розташування земельної ділянки та надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0555 га на АДРЕСА_3 у власність для ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови та подати у встановленому порядку міській раді на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Позивач, не погоджуючись із вказаною ухвалою Львівської міської ради, звернувся із даним позовом до суду.

Зміст спірних правовідносин полягає у тому, що Львівська міська рада, на думку позивача, не мала права своєю ухвалою № 4116 від 20.11.2014 року надавати дозвіл третій особі ОСОБА_6 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0555 га на АДРЕСА_3 у власність для ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови. Вважає, що оскаржуване рішення порушує його право на користування земельною ділянкою навколо будинку за цільовим призначенням - обслуговування багатоквартирного будинку.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції з яким погоджується суд апеляційний, переглядаючи оскаржуване рішення виходив з того, що у відповідача були відсутні правові підстави для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_6 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у власність.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. «б» ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо регулювання земельних відносин.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені ст. ст. 118, 122, 123 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

У відповідності до ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України, до клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини третьої наведеної вище статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів дійти до висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 123 Земельного кодексу України, в тому числі відмовляти у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без наявності підстав, визначених цією статтею.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Сторонами у даній справі не заперечується тієї обставини, що 15.04.2014 року ОСОБА_6 в порядку передбаченому ст.ст. 118, 122, 123 Земельного кодексу України звернулася до відповідача із клопотанням (заявою) передати безоплатно у власність земельну ділянку для ведення садівництва на АДРЕСА_3 в м. Львові.

Львівська міська рада розглянувши клопотання третьої особи своїм рішення, що є предметом спору в даній справі, погодила гр. ОСОБА_6 місце розташування земельної ділянки та надала дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0555 га на АДРЕСА_3 у власність для ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Підстав передбачених ч.3 ст.123 ЗК України щодо відмови відповідачем у наданні такого дозволу третій особі ОСОБА_6 суд не встановив з чим і погоджується суд апеляційної інстанції.

З огляду на це, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оскаржуваного рішення відповідача неправомірним та його скасування, а також про недоведеність порушення прав позивача вказаним рішенням.

Як вірно зазначає суд першої інстанції в даному випадку, позивач звернувся до суду за захистом, на його думку, порушеного права, обравши спосіб захисту - визнання недійсним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень (органу місцевого самоврядування), а саме ухвали Львівської міської ради від 20.11.2014 року № 4116 «Про погодження гр. ОСОБА_6 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1.

Однак, рішення суб'єкта владних повноважень повинне бути таким, що породжує, змінює або припиняє права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, тобто у іншої особи вже виникло право на користування чи власність на земельну ділянку. Проте, звертаючи увагу на зміст ст.118 ЗК України у третьої особи, на даному етапі не виникло право на користування чи власність на спірну земельну ділянку.

Стосовно покликань сторони позивача на те, що на спірній земельній ділянці знаходиться допоміжне приміщення (вбиральня), яке належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, то таке за матеріалами інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 не підтверджено, оскільки відсутні докази про те, що така належиться на праві приватної власності позивачу.

На виконання вимог ч.2 ст.186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки серед інших погоджень підлягає погодженню органом містобудування та архітектури і саме даний етап є етапом з'ясування наявності на спірній земельній ділянці об'єктів нерухомості.

Одночасно суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вимоги ст. ст. 328, 373, 377, 393 Цивільного кодексу України не знаходять свого застосування у даних правовідносинах, оскільки ні у позивача, ні у третьої особи не виникло право власності на земельну ділянку.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін визначені ч. 1 ст. 316 КАС України, за якою суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з повним та правильним з'ясуванням обставин справи, з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 139, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2018 року у справі №463/881/18 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді І. І. Запотічний
С. М. Кузьмич
Повне судове рішення складено 29.11.2018