Справа № 420/5959/18
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5959/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Одеса

ОСОБА_1 окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_1, 65062, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Державного виконавця Першого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_3 (місцезнаходження: вул.. Генерала Петрова, 42, м. Одеса, 65072), Першого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області (місцезнаходження: вул.. Генерала Петрова, 42, м. Одеса, 65072) про визнання протиправною та зобовязання скасувати постанови від 31.05.2018 року,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 до Державного виконавця Першого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_3, Першого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, в якому позивач просив суд визнати постанову державного виконавця 1-го Малиновського відділу державної виконавчої служи м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 від 321.05.2018 року ВП №56502727 про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 224488,20 коп. протиправною та зобовязати державного виконавця 1-го Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 чи іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 31.05.2018 року ВП № 56502727.

Ухвалою від 21.11.2018 року ОСОБА_1 окружним адміністративним судом було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням ст. 287 КАС України.

28.11.2018 року (вх. № 36606/18) представником позивача до канцелярії суду подано заяву про розгляд позовної заяви в порядку письмового провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19.01.2015 року на підставі виконавчого листа № 521/14831/13-ц від 29.12.2014 року виданого Малиновським районним судом м. Одеси було відкрито виконавче провадження № 46100437 та в подальшому був накладений арешт на майно боржника, але з позивача грошової суми у розмірі 2244882,00 грн. стягнуто не було.

30.05.2018 року державний виконавець Васильєва С.О. за заявою стягувача винесла постанову про повернення вказаного виконавчого листа, а в частині стягнення з борника виконавчого збору та стягнення витрат виконавчого провадження вивела в окреме провадження. Так, 31.05.2018 року державний виконавець Бодрягова Л.В. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження за № 56502727 про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 224488,20 грн. по виконавчому провадженню № 46100437. 23.07.2018 року стягував передав для подальшого виконання виконавчий лист № 521/14831/13-ц від 29.12.2014 року приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області ОСОБА_5, який в цей же день відкрив виконавче провадження за № 56831267 та наклав арешт на майно боржника, яке підлягає державній реєстрації. За таких обставин, позивач вважає, що рішення державного виконавця про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 224488,20 грн. порушують його права, у звязку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Позивач сповіщався належним чином та завчасно про дату, час та місце судового засідання про що свідчить наявна в матеріалах справи телефонограма, одна до суду не зявився (а.с. 27).

Відповідачі повідомлялися належним чином про дату, час та місце судового засідання та отримав ухвалу ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 21.11.2018 року, про що свідчить звіт про направлення вказаних документів на електронну адресу відповідача та звіт про отримання (а.с. 28-31).

Відзиву на позовну заяву та жодних письмових пояснень відповідачі до суду не надали, жодних клопотань до суду не надходило.

В судове засідання 28.11.2018 року сторони по справі не зявились, сповіщались належним чином та завчасно про дату, час та місце судового засідання, однак до суду не зявились. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

Відповідно до ч.9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про можливість розглянути позовну заяву в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_2 ОСОБА_1 окружному адміністративному суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 287 КАС України, адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

19.01.2015 року на підставі виконавчого листа № 521/14831/13-ц від 29.12.2014 року, виданого Малиновським районним судом м. Одеси відкрито виконавче провадження № 46100437 (а.с. 20).

26.01.2015 року винесена постанова по виконавчому провадженню № 46100437 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 224488,20 грн.

Як зазначено в позовній заяві та вбачається з матеріалів справи, 23.05.2018 року ОСОБА_6 звернувся з заявою до державного виконавця про повернення виконавчого документа, а також про зняття арешта з всього майна боржника та закриття провадження про стягнення виконавчого збору, який на цей момент не був стягнутий, у звязку з бажанням передати на виконання приватному виконавця виконавчого листа № 521/14831/13-ц від 29.12.2014 року (а.с. 22).

30.05.2018 року, головним державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_7 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_8 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану, а в частині стягнення з боржника виконавчого збору та стягнення витрат виконавчого провадження вивела в окреме провадження. Вимоги стягувача про закриття провадження про стягнення виконавчого збору були залишені без задоволення. (а.с. 22).

31.05.2018 року, головним державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_7 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_9 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за № 56502727 про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконачого збору у розмірі 224488,20 грн., по виконавчому провадженню № 46100437 (а.с. 23).

23.07.2018 року стягувач передав для подальшого виконання виконавчий лист № 521/14831/13-ц від 29.12.2014 року приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області ОСОБА_5, який 23.07.2018 року відкрив виконавче провадження за № 56831267 та наклав арешт на майно боржника, яке підлягає державної реєстрації (а.с. 24).

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним Законом, що здійснює регулювання правовідносин, які склалися в процесі судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів є Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою ст.5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення; за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст.3 Закону № 1404-VIII визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Статтею 40 Закону 1404-VIII передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення. (ч. 4 ст. 42 Закону 1404-VIII).

Статтею 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, виконавчий збір за своєю суттю є штрафною санкцією, яка застосовується до боржників за невиконання в добровільному порядку вимог виконавчих документів та як наслідок вчинення органом Державної виконавчої служби примусового виконання рішення.

Крім того, системний аналіз положень статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави вважати, що обов'язковими умовами стягнення виконавчого збору є: фактичне виконання судового рішення; вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Аналогічний висновок, викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в Постанові від 15.02. 2018 року по справі №910/1587/13.

Так, заходами примусового виконання рішень у розумінні ст. 10 Закону № 1404-VIII є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Таким чином, сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду.

З матеріалів виконавчого провадження, що містяться в матеріалах справи, судом встановлено, що державним виконавцем не було здійснено заходи, передбачені ст. 10 Закону № 1404-VIII.

Матеріалами справи підтверджено, що виконавчий лист, який був виданий на виконання судового рішення у справі № 521/14831/13-ц, був повернутий за заявою стягувача, а постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження виведено в окреме виконавче провадження (а.с. 22-23).

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що фактично кошти не були ані стягнуті, ані повернуті під час відкритих виконавчих проваджень, суд дійшов висновку, що постанова головного державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_7 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження № 56502727 та стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору на користь Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у розмірі 224488,20 грн. винесена в супереч приписам ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Така правова позиція узгоджується з позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 03 березня 2018 року по справі № 925/1788/156, в якій зазначено, що статтею 27, встановлений новий порядок та підстави стягнення виконавчого збору, відповідно до якого виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. На відміну від попереднього порядку та підстав стягнення виконавчого збору, який містився в Законі № 606 та передбачав автоматичне нарахування виконавчого збору у випадку невиконання судового рішення у строк, наданий державним виконавцем для добровільного виконання, ОСОБА_1 № 1404 передбачає нарахування та стягнення виконавчого збору лише у випадках, коли державним виконавцем були вчинені відповідні дії, за наслідками яких було стягнуто, повернуто у примусовому порядку відповідну суму або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Отже, у контексті обставин даної справи, державним виконавцем не вчинялись будь-які виконавчі дії, спрямовані на примусове стягнення з боржника суми заборгованості

Таким чином, враховуючи повернення виконавчих документу стягувачу без фактичного виконання, а також те, що державним виконацем не вчинені виконавчі дії, спрямовані на примусове стягнення з ОСОБА_2 суми боргу, суд вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 31.05.2018 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 224488,20 грн. є протиправною, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв'язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Також згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи висновок суду про задоволення позовних вимог, наявні підстави для стягнення з Першого Малиновького відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_7 територіального управління юстиції в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 2245,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_1, 65062, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Державного виконавця Першого Малиновького відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_7 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 (місцезнаходження: вул.. Генерала Петрова, 42, м. Одеса, 65072; ), Першого Малиновького відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_7 територіального управління юстиції в Одеській області (місцезнаходження: вул. Генерала Петрова, 42, м. Одеса, 65072; 41405395) про визнання протиправною та зобовязання скасувати постанови від 31.05.2018 року - задовольнити повністю.

Визнати постанову Першого Малиновького відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_7 територіального управління юстиції в Одеській області від 31.05.2018 року ВП №56502727 про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 224488,20 коп. протиправною.

Зобовязати Перший Малиновький відділ Державної виконавчої служби міста ОСОБА_7 територіального управління юстиції в Одеській області скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 31.05.2018 року ВП № 56502727.

Стягнути з Першого Малиновького відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_7 територіального управління юстиції в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 2245,00 грн. (дві тисячі двісті сорок пять грн. 00 коп.).

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.11.2018 р.

Суддя О.М. Тарасишина

.