Справа № 826/11294/17
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2018-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 листопада 2018 року № 826/11294/17

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Огурцов О.П. при секретарі судового засідання Кириллові М.С.,

за участі представників :

позивача - ОСОБА_1 (договір про надання правової допомоги б/н від 01.06.2017),

відповідача - Логовська Ганна Олександрівна (довіреність від 13.06.2018 №740/26-15-10-09),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління ДФС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

від 28.04.2017 №45992-1305,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 №45992-1305.

Позивачем було подано у судовому засіданні 21.06.2018 заяву про виклик свідка - працівника Головного управління Держгеокадастру у м. Києві ОСОБА_4, яка може підтвердити чи спростувати обставини щодо реєстрації земельних ділянок на ім'я позивача в установах державного земельного кадастру та надання такої інформації до органів ДФС у м. Києві та клопотання про витребування у Головного управління Держгеокадастру у м. Києві, документи на паперових носіях та в електронному вигляді, які підтверджують відомості про земельну ділянку ОСОБА_3, що розташована адресою: м. Київ, вул. Панаса Мирного, 9.

Відповідно до частини першої статті 65 Кодексу адміністративного судочинства України як свідок в адміністративній справі судом може бути викликана будь-яка особа, якій відомі обставини, що належить з'ясувати у справі.

В заяві про виклик свідка, крім посилань на те, що ОСОБА_4 є працівником Головного управління Держгеокадастру у м. Києві не наведено обґрунтування щодо того, на чому базуються припущення про те, що вона має володіти інформацією щодо реєстрації земельних ділянок на ім'я позивача в установах державного земельного кадастру та надання такої інформації до органів ДФС у м. Києві. Крім того, суд звертає увагу на те. що факт наявності відповідних фактів має підтверджуватись або спростовуватись відповідними письмовими доказами, зокрема, витягом з Держгеокадастру та доказами його направлення/надання відповідачу.

Щодо клопотання про витребування доказів суд звертає увагу на те, що встановлення факту наявності чи відсутності у відповідача даних Держгеокадастру щодо земельної ділянки розташованої адресою: м. Київ, вул. Панаса Мирного, 9 на момент розгляду справи і є, зокрема, предметом справи та має бути подано відповідачем, з огляду на що суд не вбачає наявності підстав для витребування у Головного управління Держгеокадастру у м. Києві відповідних документів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він не має статусу, а ні землевласника, а ні землекористувача земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 та при винесенні оскаржуваного податкового повідомлення - рішення відповідач мав використовувати дані Державного земельного кадастру. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, надав суду письмовий відзив, який обґрунтовує тим, що позивачу відповідно договору купівлі - продажу нежитлових приміщень від 07.10.2013 на праві приватної власності належать нежитлові приміщення (групи приміщень № 57) ( в літ. Б), які розташовані за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 41.7 кв. м. та вона перебуває на обліку, як платник земельного податку за земельну ділянку під зазначеним нежитловим приміщенням загальною площею 0,006943 га (69,43 кв.м.), яка відноситься до 72-ї економіко-планувальної зони та грошова оцінка якої в межах зони становить 3385,25 грн./кв.м. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог.

Під час судового розгляду справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до договору купівлі - продажу нежилих приміщень від 07.10.2013 зареєстрованому в Державному реєстрі правочинів за №3866 ОСОБА_3 належать на праві приватної власності нежитлові приміщення (групи приміщень № 57) ( в літ. Б), які розташовані за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 41.7 кв. м.

28.07.2017 Головного управління ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення - рішення від № 45992-1305, яким згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України визначено позивачу суму податкового зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 28084,37 грн.

Позивач не погоджуючись з податковим повідомленням - рішенням, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню звернулась з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про те, що права та інтереси за захистом яких позивач звернувся до суду були порушені з огляду на наступне.

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 Податкового кодексу України визначено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Згідно пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Пунктом 287.6 статті 287 Податкового кодексу України встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтями 125, 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Згідно з підпунктами 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Пунктом 286.1 статті 286 Податкового кодексу України передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статті 58 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 14.1.42 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

У підпункті 14.1.72 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України закріплено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу).

Згідно з пунктом 14.173 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Отже, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом ХІІ Податкового кодексу України та підставою для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру.

Таким чином, у даному випадку, податковий орган мав оцінити комплекс обставин, передбачених статтею 271 Податкового кодексу України, зокрема, з'ясовувати на підстав даних Державного земельного кадастру площу, цільове призначення, оцінку земельної ділянки, встановити чи зареєстровано право власності на приміщення, що знаходяться на земельний ділянці, чи є підстави для врахування пропорційної частки прибудинкової території тощо.

Відповідно до договору купівлі - продажу нежилих приміщень від 07.10.2013 зареєстрованому в Державному реєстрі правочинів за №3866 позивачу належать на праві приватної власності нежитлові приміщення (групи приміщень № 57) ( в літ. Б), які розташовані за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 41.7 кв. м.

Отже, оскільки позивач є власником нежитлового приміщення, за земельну ділянку під яким відповідач нарахував земельний податок, обов'язок зі сплати земельного податку у позивача виник з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В наданих суду запереченнях відповідач зазначає про те, що нормативно - грошова оцінка земельної ділянки була визначені відповідно до рішення Київської міської ради від 26.07.2007 за № 43/1877 та до відзиву на позовну заяву відповідачем додано довідку № Н-00895/2017 про розмір нормативної грошової оцінки (НГО) частини земельної ділянки (НОМЕР_2) виданої Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 28.03.2017.

Доказів на підтвердження факту отримання та використання при розрахунку податкового зобов'язання з земельного податку даних Державного земельного кадастру відповідачем суду надано не було, як і не було зазначено про наявність відповідного факту.

З аналізу розрахунку до податкового повідомлення - рішення від 28.04.2017 № 45992-1305 судом встановлено, що відповідачем при розрахунку земельного податку було застосовано ставку земельного податку у розмірі 3%, тобто максимальний розмір ставки податку, який передбачений статтею 274 Податкового кодексу України, відповідно до якої ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що відповідно до пункту 286.5 статті 286.5 Податкового кодексу України саме відповідач наділений повноваженнями здійснити нарахування суми земельного податку з фізичних осіб та враховуючи положення пункту 286.1 статті 286 Податкового кодекс України, він повинен був використовувати дані державного земельного кадастру, натомість відповідачем здійснено таке нарахування виходячи з даних, отриманих з неналежних джерел, суд дійшов висновку про те, що відповідачем невірно розраховану суму податкового зобов'язання, яке було визначено оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням.

Аналогічна позиція викладена постанові Верховного Суду від 12.06.2018 № №К/9901/3401/17 (адміністративна справа №826/13291/16).

Суд звертає увагу на те, що він не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, вирішувати питання, які належать до його компетенції, усувати необґрунтованість оскаржуваного рішення в ході судового розгляду. Оскаржуване рішення не може ґрунтуватися на доказах, які отримані пізніше, ніж прийняте оскаржуване рішення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 №К/9901/1450/17 (справа №826/15139/16).

Відповідно до частини першої та третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Дослідивши поданий позивачем суду висновок експертів № 1041/15801 за результатами судової економічної експертизи в адміністративній справі № 826/11294/17 складений 18.04.2018 суд дійшов висновку про те, що позивачем перед експертами для проведення економічної експертизи було поставлено питання надання оцінки яким мають юридичних характер та належить до повноважень суду, крім того, позивачем для проведення експертизи подано виключно документи, які були наявні в позивача станом на момент подання позовної заяви, а не документи на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення.

Отже, суд дійшов висновку про те, що висновок експертів № 1041/15801 за результатами судової економічної експертизи в адміністративній справі № 826/11294/17 складений 18.04.2018 не може бути належним доказом у справі, з огляду на що витрати на проведення експертизи відшкодуванню не підлягають.

З огляду на викладене, керуючись статтями 241, 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_3 (04201, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 №45992-1305 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 28.04.2017 №45992-1305.

3. Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вулю Шолуденка, 33/19, ) на користь ОСОБА_3 (04201, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок грн. 00 коп.).

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.П. Огурцов

Повний текст рішення виготовлений 29.11.2018