Справа № 817/395/18
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1498/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року, ухвалене суддею Махаринець Д.Є. у м. Рівне в порядку письмового провадження, у справі №817/395/18 за позовом ОСОБА_1 до Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Відділу Держгеокадастру Здолбунівського району Рівненської області, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов"язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

22 грудня 2017 року позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача - Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Відділу Держгеокадастру Здолбунівського району Рівненської області, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.26-27) просила визнати протиправними та скасувати рішення №380 чергової сесії Мізоцької селищної ради сьомого скликання від 20.12.2017 про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства; рішення №366 від 05.12.2017, прийняте на позачерговому засіданні Мізоцької селищної ради про затвердження проекту землеустрою на зазначену на графічному матеріалі спірну земельну ділянку та зобов»язати відповідача надати як інваліду ВВВ ІІ гр. (прирівняна за віком до інваліда ВВВ 1 гр.) дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної позивачем на графічному матеріалі бажаного місця розташування земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірах, не менше 0,08 га.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення №380 чергової сесії Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області сьомого скликання від 20 грудня 2017, яким відмовлено ОСОБА_1, інваліду Великої Вітчизняної війни ІІ гр., в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Зобов'язано Мізоцьку селищну раду Здолбунівського району Рівненської області надати ОСОБА_1, інваліду Великої Вітчизняної війни ІІ гр., дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної позивачем ОСОБА_1 на графічному матеріалі бажаного місця розташування земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірах, визначених чинним законодавством.

В частині визнання незаконним та скасування рішення №366 від 05 грудня 2017 року, прийнятого на позачерговому засіданні Мізоцької селищної ради про затвердження проекту землеустрою, провадження у справі закрито, роз»яснивши позивачу, що розгляд даного спору слід вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Рішення суду мотивоване тим, що обґрунтування відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу, зазначені відповідачем у рішенні від 20.12.2017 №380, не є підставами для такої відмови у розумінні ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з'ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення від 20.12.2017 №380 про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність мотивоване відсутністю вільних земельних ділянок у даному масиві, оскільки усі земельні ділянки закріплені за власниками квартир будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 згідно з рішенням сесії Мізоцької селищної ради №366 від 05.12.2017.

Судом встановлено, що 13.12.2017 ОСОБА_1 подано доповнення до заяви від 27.11.2017, в якому просила врахувати статус інваліда Великої Вітчизняної війни ІІ гр. та надано графічний матеріал із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки. Однак, рішення №366 від 05.12.2017 прийняте на позачерговому засіданні Мізоцької селищної ради про затвердження проекту землеустрою на зазначену на графічному матеріалі спірну земельну ділянку, було прийняте раніше, аніж подане уточнення до заяви. Тобто станом на 05.12.2017 ОСОБА_1 не було подано достовірних даних, які б сприяли повному та всебічному розгляду даного питання Мізоцькою селищною радою.

Водночас зі змісту апеляційної скарги слідує, що рішення суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі відповідачем не оскаржується, відтак відповідно до вимог ст.308 Кодексу адміністративного судочинства зазначена справа переглядається за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до договору найму жилого приміщення в будинках місцевих рад від 19.03.1964, укладеного між комбінатом комунальних підприємств житлоуправління і громадянкою ОСОБА_1, керівник будинку здає наймачеві жиле приміщення загальною жилою площею 28 кв.м в квартирі будинку АДРЕСА_1 для проживання в ньому наймача і членів його родини (а.с.66).

Згідно з свідоцтвом про шлюб від 28.10.1954 дошлюбне прізвище позивача «ОСОБА_1» змінене на прізвище «ОСОБА_1» у зв»язку з укладенням шлюбу із ОСОБА_3 (а.с.67).

Відповідно до виписки з рішення виконавчого комітету Мізоцької селищної ради народних депутатів від 04.07.1997 №72 передано у приватну власність жителю АДРЕСА_1 ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,13 га для ведення особистого підсобного господарства (а.с.68).

Довідкою виконкому Мізоцької селищної ради від 08.11.2017 №2429 підтверджується, що за ОСОБА_3, жителем АДРЕСА_1 була у користуванні земельна ділянка площею 0,16 га, а саме: 0,01 га - під будівлями та спорудами; 0,01 га - інших сільськогосподарських угідь; 0,14 га - рілля (а.с.69).

Водночас позивач з 28.05.1993 зареєстрована у АДРЕСА_2, що підтверджується копією паспорта (а.с.67).

25.10.2017 позивач звернулась до голови Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_3, та при наданні дозволу на виготовлення землевпорядної технічної документації просила врахувати межі, розмір та конфігурацію земельних ділянок за їх фактичним використанням протягом більше 20 років в межах норм визначених законом.

27.11.2018 звернулась із аналогічною заявою до голови Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1.

13.12.2017 ОСОБА_1 подала уточнення до заяви від 27.11.2017, в якому просила врахувати статус інваліда Великої Вітчизняної війни ІІ гр. та наданий графічний матеріал з зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки (а.с.7), та уточнення до заяви від 25.10.2018, в якому просила при наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства врахувати рішення №72 від 04.07.1997 про передачу земельної ділянки розміром 0,13 га у приватну власність її батькові ОСОБА_3 для ведення особистого підсобного господарства, наданий графічний матеріал із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки та інші додатки.

Рішенням Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області від 20.12.2017 №380 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в масиві АДРЕСА_1 за рахунок земель запасу комунальної власності, сільськогосподарського призначення (рілля) тому що вільних земельних ділянок у даному масиві немає (земельні ділянки в даному масиві закріплені за власниками квартир будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1-а згідно з рішенням сесії Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області від 05.12.2017 №336 (а.с.56).

Позивач, вважаючи рішення суб»єкта владних повноважень протиправним, звернулась до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють їх відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям.

Статтею 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В свою чергу, із положень статті 79-1 Земельного кодексу України слідує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів дійти до висновку, що розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки необхідне для формування земельної ділянки.

Такий висновок також узгоджується з положеннями статті 50 Закону України «Про землеустрій», відповідно до якої проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Стаття 25 Закону України «Про землеустрій» визначає види документації із землеустрою, до яких, крім проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, належать, зокрема, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Частиною другою статті 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до частини першої статті 123 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

З аналізу наведених правових норм слідує, що для розроблення технічної документації із землеустрою зацікавлена особа звертається до органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади щодо отримання дозволу.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської Ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Разом з тим, виходячи з положень ст.122 ЗК України та п.34 ч.1 ст. 26 Закону №280/97-ВР повноваженнями щодо розпорядження землями комунальної власності наділені сільські, селищні, міські ради, які вирішують ці питання виключно на пленарних засіданнях

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тобто, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією.

Відтак, приписами чинного законодавства встановлено, що розгляд клопотання заінтересованої особи у вирішенні зазначеного питання повинно прийматися у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади.

Водночас Земельним кодексом України визначено чіткий алгоритм розгляду заяв громадян про відведення у власність земельних ділянок та вичерпний перелік підстав для відмови особі у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідач за результатами розгляду заяв позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення конкретної земельної ділянки зобов'язаний був прийняти рішення, яким надати дозвіл на розроблення такого проекту землеустрою або надати позивачу вмотивовану (із зазначенням конкретних причин) відмову у його наданні.

Таким чином, в межах спірних правовідносин дослідженню підлягають обставини щодо правомірності прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, зокрема дотримання відповідачем при його прийнятті встановленої процедури.

Слід зазначити, відповідно до статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

-надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб'єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

-затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.

Тобто наведеними нормами права встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Як слідує з матеріалів справи, за наслідками розгляду поданих позивачем заяв про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, відповідачем прийнято рішення №380 від 20.12.2017, яке не містить обґрунтувань, за яких зацікавленій особі в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Тобто в порушення зазначеної ст.118 Земельного кодексу України процедури (послідовності) не надано вмотивованої відмови у виділенні земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Недодержання даної процедури є порушенням закону.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення Мізоцької седишної ради Здолбунівського району Рівненської області №380 від 20.12.2017 не ґрунтується на нормах закону, є протиправним, що є належною підставою для задоволення позовних вимог позивача про його скасування.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб»єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

З огляду на положення ст.ст.5, 21, 245 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов'язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю.

Водночас, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень за межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.

Відтак, до компетенції суду не входить зобов'язання відповідача приймати на сесії конкретне рішення за наслідками розгляду заяв позивача, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування.

Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії відповідача або визнати неправомірним необґрунтоване зволікання з розглядом питання, однак не може приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції суб'єкта владних повноважень.

Наведені обставини в своїй сукупності під час прийняття рішення залишилися поза увагою суду першої інстанції, що має наслідком його скасування в цій частині.

Відповідно до частини 2 ст. 6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейський суд з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейського суду з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа №30210/96).

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в межах спірних правовідносин вірним способом відновлення порушеного права позивача є вчинення кореспондуючих цьому праву дій, а саме слід зобов'язати Мізоцьку селищну раду Здолбунівського району Рівненської області повторно розглянути заяви про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3, що розташована на території Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області задовольнити частково, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року у справі №817/395/18 - скасувати в частині зобов»язання Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області надати ОСОБА_1, інваліду Великої Вітчизняної Війни ІІ гр., дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної позивачем ОСОБА_1 на графічному матеріалі бажаного місця розташування земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірах, визначених чинним законодавством, та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог в цій частині.

Зобов»язати Мізоцьку селищну раду Здолбунівського району Рівненської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 жовтня 2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що розташована на території Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області по АДРЕСА_1, для ведення особистого селянського господарства з прийняттям обґрунтованого та законного рішення.

В решті судове рішення залишити без змін.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. О. Большакова
В. Я. Макарик
Постанова складена в повному обсязі 28.11.2018.