Справа № 826/13714/17
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2018-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.

за участю секретаря: Тищенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.07.2018 (м. Київ, дата виготовлення повного тексту - 19.07.2018) у справі за адміністративним позовом Громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянка Російської Федерації ОСОБА_3 звернувся (звернулася) з позовом до Державної міграційної служби України у якому просив (просила):

- визнати неправомірним та скасувати рішення № 383-17 від 13.10.2017 про відмову у визнанні громадянки Росії ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати повторно розглянути заяву громадянки Росії ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.07.2018 у задоволенні вищевказаного адміністративного позову відмовлено.

Позовну заяву мотивовано тим, що позивач є громадянкою Росії, перебуває за її межами, в Україні та не може повернутися до країни своєї громадянської належності, з огляду на об'єктивні обставини, які викликали в неї обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров'я. Вимушений (вимушена) був (була) покинути Російську Федерацію, оскільки є трансгендерним чоловіком, а також активістом, котрий (котра) захищає права трансгендерних людей в Росії і світі, та через таку діяльність його (її) переслідували, принижували та ображали, піддавали побиттям члени організації «Окупай-педофіляй», поліція не приймала від позивача заяв про побиття, лікарі жорстоко поводились, а також незаконно затримували та допитували співробітники Федеральної Служби Безпеки РФ. Влада Російської Федерації не здатна забезпечити захист позивачеві від систематичного порушення прав людини та жорстокого ставлення суспільства, як до представника групи трансгендерів, оскільки сама влада та її офіційна позиція є агресивною по відношенню до ЛГБТ активістів та представників.

У запереченнях проти адміністративного позову зазначено, що позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтувала свої побоювання та не надала переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються лише на суб'єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої ним (нею) інформації, є необґрунтованими та недоведеними. З матеріалів особової справи вбачається, що позивач не довів (не довела) ризику загрози своєму життю та свободі, не навів (не навела) достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що побоювання є аргументованими. Матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за національною ознакою, оскільки позивач ніколи не був (не була) членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації, а відтак побоювання зазнати переслідувань при поверненні носять характер припущень. Позивач не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке пов'язане з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами. Згідно інформації наданої позивачем до прибуття в Україну позивач проживала на території третіх безпечних країн.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він (вона) просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою визнати неправомірним та скасувати рішення № 383-17 від 13.10.2017 про відмову у визнанні громадянки Росії ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати повторно розглянути заяву громадянки Росії ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Своїми вимоги апелянт обґрунтовує тим, що є неприпустимою відмова в задоволенні позову в такій категорії справ у зв'язку з недоведеністю іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень. ДМС не було належним чином проаналізовано інформацію про країну походження позивача. У висновку та додатку до висновку ДМС не послався на жодне релевантне джерело інформації про країну походження. Суд першої інстанції не звернув уваги на дослідження Левада-Центр, звіт міжнародної організації Human Righrs Watch. Апелянт вважає, що дані наданої довідки Міжнародного медичного реабілітаційного центру для жертв воєн і тоталітарних режимів про те, що позивач має діагноз: посттравматичний стресовий розлад є прямим доказом того, що позивачу на території країни походження загрожує небезпека, що він пережив сильні душевні, психологічні страждання. Суд першої інстанції зазначає, що позивач перебував у третіх безпечних країнах до приїзду в Україну, проте такі обставини не відповідають дійсності, адже, позивач остаточно зрозумів, що не може повернутись додому, коли вже другий раз прилетів до України, таким чином ставши «біженцем на місті». ДМС не проаналізувала жодну із країн, які вважає третіми безпечними країнами для позивача та не зазначила, чи дійсно ці країни відповідають критеріям, зазначеним в законі.

У судове засідання 21.11.2018 з'явились, позивач, його представники, а також представник відповідача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню.

Згідно з ст. 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами справи Громадянка Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, 14.03.2017 звернувся (звернулась) до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач, як на причину виїзду з країни постійного проживання зазначила, що вона була змушена залишити Російську Федерацію, оскільки є трансгендерним чоловіком, а також активістом, яка захищає права трансгендерних людей в Росії і у всьому світі. Позивач вказала, що через таку діяльність, її переслідували, принижували та ображали, піддавали побиттям члени організації «Окупай-педофіляй», а також незаконно затримували та допитували співробітники Федеральної Служби Безпеки Російської Федерації.

За результатами розгляду особової справи № 2017КYІV0031 Головним управлінням ДМС в м. Києві 27.06.2017 складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08.09.2017 Головним управлінням ДМС в м. Києві складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно якого рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням ДМС в м. Києві зроблений висновок, що повідомлена іноземкою інформація щодо неможливості її повернення до країни походження через побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань або за належністю до певної соціальної групи є недоведеною.

Рішенням Державної міграційної служби України № 383-17 від 13.10.2017 відмовлено громадянці Російської Федерації ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

20.10.2017 позивач отримала повідомлення № 275 від 19.10.2017 Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи та пояснення позивача не надали необхідних підстав для визначення його (її) особою, яка переслідується в країні походження за ознаками належності до певної соціальної групи, а обставини правомірності рішення відповідача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, колегія суддів звертає увагу, що зідно пояснень позивача, зазначених у протоколі додаткової співбесіди вона вилетіла з Російської Федерації 13.04.2016 до Іспанії (м. Мадрид), так як брав (брала) участь в курсі реабілітації для правозахисників організації Flow (потік), і в тому ж курсі також брали участь адвокати і юристи, з якими позивач консультувався (консультувалась) з приводу безпеки і йому (їй) рекомендували перечетаки, тому що на території РФ на той момент тривав розгляд пакету ОСОБА_6, згідно з яким діяльність позивача на території Сибірського Федерального округу могла повністю підпадати під цей пакет, у зв'язку з чим очікував (очікувала) результати розгляду цього пакету в Україні.

ОСОБА_6 (російські законопроекти, прийняті в липні 2016 року) складається з двох федеральних законів: Федеральний закон № 374-ФЗ від 06.07.2016 «Про внесення змін до Федерального закону Про протидію тероризму і окремі законодавчі акти Російської Федерації в частині встановлення додаткових заходів протидії тероризму і забезпечення громадської безпеки»; Федеральний закон № 375-ФЗ від 06.07.2016 «Про внесення змін до Кримінального кодексу Російської Федерації і Кримінально-процесуальний кодекс Російської Федерації в частині встановлення додаткових заходів протидії тероризму та забезпечення громадської безпеки», якими розширено повноваження правоохоронних органів; вимоги до операторів зв'язку і інтернет-проектів; вимоги до перевізників і операторів поштового зв'язку; посилення регулювання релігійно-місіонерської діяльності.

В подальшому, у позивача закінчився термін легального перебування в Україні і в результаті чого позивачу необхідно було виїхати за межі України на 3 місяці. В листопаді 2016 рок, після набрання чинності законів Пакету ОСОБА_6, позивач повернулась на територію України, та усвідомлюючи, що повернення до РФ вже неможливе, вживала заходи з метою оформлення посвідки на проживання, однак в організації «Право на захист» позивачу повідомлено, що у нього (неї) немає інших варіантів, окрім просити статус біженця в Україні.

З наведених пояснень вбачається намір позивача легалізувати своє перебування на території України та проживати саме в України, оскільки як зазначив (зазначила) позивач в одному із протоколів співбесіди, в Україні великий рівень безпеки, нова поліція, яка бере заяви від трансгендерних людей, позивач має друзів адвокатів, якій їй допомагають консультувати його (її), позивач в Україні почуває себе в безпеці. Також, Україна є найбільш наближеною до країни громадянської належності позивача в соціально-культурному розумінні та за ментальним розвитком.

Зазначене вказує на відсутність зволікань з боку позивача зі зверненням за захистом, що свідчить про зацікавленість особи в питанні отримання міжнародної форми захисту в Україні.

Оцінка клопотання про надання міжнародного захисту має проводитися на індивідуальній основі, при цьому необхідно враховувати: особисту позицію і обставини заявника, в тому числі такі фактори, як біографія, стать тощо, щоб можна було оцінити сукупність особистих обставин заявника, в даному випадку, ДМС необхідно було дослідити чи були або могли бути вчинені відносно заявника вналідок його діяльності, як активіста ЛГБТ дії, що призвели або могли призвести до переслідувань або завдання серйозної шкоди в країні громадянської належності.

Згідно п. 216 Рішення ЄСПЛ у справі «Суфі та Елмі проти Великобританії (Sufi and Elmi v. United Kingdom)», 8319/07 та 11449/07, від 28.06.2011, вищевикладені принципи, зокрема необхідність вивчити всі обставини справи, вимагають, щоб ця оцінка зосереджувалася на передбачуваних наслідках висилки заявника в країну призначення, які, в свою чергу, повинні бути розглянуті у світлі загальної ситуації в ній, а також особистих обставин заявника. У зв'язку з цим, та у випадках, коли необхідно діяти таким чином, Суд буде враховувати, чи існує в країні призначення ситуація загального насильства.

Виходячи зі змісту, наданих пояснень позивача у протоколах співбесід, виїжджаючи до Іспанії позивач планував (планувала) повернутись до Росії, проте вже після прийняття пакету ОСОБА_6, прилетівши до України вдруге в листопаді 2016 року позивач зрозумів (зрозуміла), що не може повернутись до країни походження, оскільки діяльність позивача на території РФ могла повністю підпадати під цей пакет, тобто з'явились об'єктивні обставини, які викликали в особи обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров'я, що жодним чином не перевірялось відповідачем.

Оскільки обґрунтовані побоювання у позивача з'явились, коли він (вона) вдруге прибув на територію України, така підстава для відмови у наданні статусу біженця, як проживання позивача на території третіх безпечних країн до прибуття в Україну є безпідставною та необгрунтованою.

Крім того, відсутні докази того, що відповідач аналізував країни, в яких перебував (перебувала) позивач до прибуття в Україну і могла звернутись з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна має: дотримуватись міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту (п. 22 частини першої ст. 1 Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

ДМС вважає, що позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував (не обґрунтувала) свої побоювання та не надав (не надала) переконливих відомостей для отримання захисту на території України, а також, що доводи позивача ґрунтуються лише на суб'єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої ним (нею) інформації, є необґрунтованими та недоведеними.

В той же час, відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен повідомити достовірні твердження і точні факти, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України, тощо.

З огляду на вказівки, викладені в Директиві Ради Європейського Союзу від 29 квітня 2004 року №8043/04 та рішенні Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2017 року № 52722/15 при прийнятті рішення щодо надання або відмови в наданні відповідного статусу, органу, на який покладено такі функції, слід враховувати ситуацію у країні походження.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

Так, згідно наданої до суду альтернативної доповідді про виконання Російською Федерацією Конвенції проти тортур та інших жорстоких, нелюдських та інших принижуючих гідність звернень та покарань по відношенню лесбіянок, геїв, бісексуальних і трансгендерных людей за 2012-2018 роки з моменту прийняття федерального закону про заборону «пропаганди нетрадиційних сексуальних відносин серед неповнолітніх» в 2013 році відбулося істотне зростання злочинів ненависті щодо ЛГБТ-людей. Закон про заборону пропаганди, істотно посилююче стигматизацію ЛГБТ-людей, побічно виправдовує та сприяє насильству щодо даної групи. В значній частині задокуменованих випадків фізичного насилля нападу на ЛГБТ- людей супроводжувалися гомофобними висловлюваннями агресорів із посиланням на закон про заборону пропаганди: "ви заборонені законом", "не смійте пропагандувати" тощо. Ключовим перешкоджанням кваліфікації злочинів, що здійснюються за мотивом гомофобії або трансфобії, як злочин на нідставі ненависті, є відмова держави визнати ЛГБТ-людей соціальною групою. Діюча редакція Кримінального кодексу РФ дозволяє враховувати мотив ненависті щодо соціальної групи як обтяжуючі обставини або кваліфікуючої ознаки. Однак до сих пір всі спроби ініціювати застосування відповідних норм до гомофобних і трансфобних злочинів не здобули успіх.

В 2014 році Конституційний суд Російської Федерації виніс постанову, визнавши федеральний закон про заборону «пропаганди нетрадиційних сексуальних відносин серед неповнолітніх» відповідно до Конституції РФ. Однак при цьому він вказав, що держава має намір вживати заходів, спрямованих на виключення можливих порушень прав та законних інтересів осіб на підставі їхньої сексуальної орієнтації, а також забезпечити ефективні можливості для захисту та відновлення їх порушених прав на підставі закріпленого в статті 19 (частина 1) Конституції Російської Федерації принципу рівності всіх перед законом і судом. Даний конституційний принцип, що передбачає в тому числі неприпустимість обмежень у правах і свободах або встановлення будь-яких переваг залежно від приналежності до тих або інших соціальних груп, за якими можуть вважатись і групи осіб з певною сексуальною орієнтацією, конкретизовані в нормах галузевого законодавства. Державно-правова охорона від дискримінації, в тому числі за мотивом приналежності або неналежності до будь-яких соціальних груп, забезпечується також застосуванням заходів адміністративного та кримінального законодавства.

У практиці російські правоохоронні органи не враховують ні постанови Конституційного Суду РФ, ні міжнародні стандарти та рекомендації: мотив ненависті не враховується при розслідуванні гомофобних та трансфобних нападів, навіть якщо обставини злочину вказують на це. З одного боку, це пов'язано з тим, що у працівників правоохоронних органів існують загальні, давно практикуються алгоритми розслідування кримінальних справ і відсутня готовність створювати нові (зокрема, алгоритми розслідування мотиву ненависті). З іншого боку, на державному рівні відсутнє розуміння важливості та необхідності кваліфікації злочинів на підставі ненависті як такі. В результаті цього більшість ЛГБТ-людей, ставши жертвами злочинів ненависті, не хочуть звертатися до правоохоронних органів, оскільки не вірять в ефективність звернення. Із задокументованих за останні 6 років 322 випадків гомофобного та трансфобного насильства у 75 випадках були вжиті спроби домогтися порушення кримінальної справи, і лише в 23 випадках це вдалося, при цьому ні один з випадків не був кваліфіковано як злочин на основі ненависті.

Зазначене вказує на агресивну поведінку з боку суспільства по відношенню до ЛГБТ активістів та представників, що свідчить про наявність об'єктивних обставин, які викликали у позивача обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров'я.

Також, згідно цієї довідки в 2014 році в закон про іноземних агентів внесені зміни, які дозволили Міністерству юстиції за власним бажанням вносити некомерційні організації в реєстр, що виконують функції іноземного агента, а в 2016 році визначення "політичної діяльності" було змінено таким чином, що вона стала включати в себе будь-яку діяльність некомерційної організації, включаючи публікацію матеріалів на своїх сайтах, звернення до органів державної влади із закликом змінити законодавство тощо.

Переслідування за законом про іноземних агентів піддалися п'ять ЛГБТ-організацій. Це практично всі офіційно зареєстровані російські ЛГБТ-організації. Чотири з них були змушені ліквідуватись - або, щоб уникнути кримінального переслідування керівників цих організацій за злісне ухилення від включення в реєстр, що виконують функції іноземного агента, або тому, що організації не бажали продовжувати роботу, маркуючи всі свої публікації в позначці «іноземний агент».

Через свою діяльність позивач, будучи членом та регіональним представником Всеросійської ЛГБТ мережі в Сибірському Федеральному окрузі, членом організації ЛГБТ спорт РФ, повернувшись до країни походження міг (могла) також бути підданий (піддана) переслідуванню.

Згідно п. 3, 4 Позиції УВКБ ООН (14.03.1995), незважаючи на те, що воно є центральним для визначення статусу біженця та, отже, для міжнародного режиму захисту біженців, запровадженого згідно Конвенції 1951 року, поняття «переслідування» не визначається в цій Конвенції. Однак, основний зміст, виражений в Преамбулі Конвенції і зрозумілий всім, полягає в тому, що переслідування включають в себе всі серйозні порушення прав людини. Таким чином, ключовим питанням при встановленні підстави та обгрунтування для надання міжнародного захисту є факт відсутності національного захисту від переслідувань, безвідносно до того, чи можна цей недолік приписати свідомому наміру держави заподіяти шкоду. Ніщо не вказує також на те, що в ході розробки Конвенції автори цього правового документа мали намір включити умову, що побоювання переслідувань буде цілком обгрунтованим, тільки якщо воно виходить від уряду чи від осіб, які сприймаються як такі, що діють в його інтересах. Безсумнівно, твердження про те, що особам, які шукають притулку, слід відмовити в необхідному захисті, якщо не можна на державу покласти відповідальність за порушення їхніх фундаментальних прав людини недержавною дійовою особою, йшло б у розріз з духом і цілями Конвенції, а система міжнародного захисту біженців стала б неефективною.

З даного спірного питання УВКБ ООН займає наступну позицію: надання статусу біженця згідно Конвенції є так само обгрунтованим, якщо переслідування стосовно людини здійснюються недержавними структурами, наприклад, нерегулярними збройними силами або місцевим населенням, з перерахованих у Конвенції мотивів і за обставин, що вказують на небажання або нездатність держави забезпечити ефективний захист проти загрози переслідувань. Ця позиція викладена в пункті 65 виданої УВКБ ООН в 1979 році «Настанови з процедур і критеріїв визначення статусу біженця »

Також, на підтвердження своїх побоювань позивачем також надано до суду роздруківки статтей «For the record», «Ліцензія на травлю», «Нарушение прав трансгендерных людей в России», «Закон о пропаганде гомосексуальности» как інструмент дискриминации», «Amnesty International встревожила новым российским законопроектом», роздруківка звіту Хьюман Райтс Вотч «Гомофобия в СССР и России».

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що ДМС належним чином не було проаналізовано інформацію про країну походження, оскільки у висновку та додатку до висновку відповідач не посилався на жодне релевантне джерело інформації про країну походження. Відповідач посилався на сайт www.lukomore.com (неформальна, неформатна, гумористична онлайн-енциклопедія , позиціонує себе як «енциклопедія мемів, фольклору та Всього Іншого»), який є некоректним джерелом інформації.

Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок відповідача про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідування у країні громадянської належності є лише припущенням, оскільки, з урахуванням принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, припущення слід тлумачити на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Так, у п. 196 Керівництва УВКБ ООН вказано, що хоча загальний принцип права полягає в тому, що обов'язок надавати докази лежить на особі, що подає клопотання, випадки, коли особам що подала клопотання, може подати докази на підтвердження своєї заяви, і швидше є винятком, ніж правилом. У більшості випадків особа, яка втікає від переслідування, приїжджає в країну в тяжкому становищі і дуже часто навіть без особистих документів. Таким чином, хоча обов'язок подавати докази лежить на заявнику, завдання встановлення і опрацювання відповідних фактів вирішується спільно з повноважною особою. В деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, які він має в своєму розпорядженні, щоб зібрати всі необхідні докази, що підтверджують клопотання.

Також, суду надано довідку Головного лікаря Міжнародного медичного реабілітаційного центру для жертв воєн і тоталітарних режимів (МРЦ) згідно з якої позивачу встановлено діагноз посттравматичний стресовий розлад, тривожний варіант зі стійкою тривожно-депресивною, астенічною диссомічною симптоматикою, схильністю до затяжного рецидивуючого перебігу.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення від 13.10.2017 про відмову у визнанні Громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте ДМС без врахування особистої позиції заявника, повідомлених ним (нею) обставин, та ситуації, яка склалася в РФ, що свідчить про реальну загрозу життю та свободі позивача у разі повернення його (її) до цієї країни.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що перевірка відомостей, наданих особою, яка шукає захисту, проведено формально та поверхнево, без повного з'ясування та аналізу всіх обставин, тому рішення є таким, що не відповідає міжнародним принципам та підлягає скасуванню, а заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повторному розгляду відповідачем відповідно до висновків, викладених у цьому судовому рішенні.

Таким чином, доводи апелянта спростовують висновки суду апеляційної інстанції.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції невірно надана правова оцінка обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.07.2018 скасувати, та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов Громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України № 383-17 від 13.10.2017 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків, викладених у постанові суду апеляційної інстанції у цій справі.

Постанова набирає законної з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 26.11.2018.

Головуючий-суддя: А.Ю. Кучма

Судді: В.О. Аліменко

Н.В. Безименна