Справа № 459/1621/18
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/483/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Кузьмича С.М. та Довгої О.І.,

з участю секретаря судового засідання - Луців І.І.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27.07.2018р. про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській обл. про визнання дій протиправними, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Гулкевич І.З.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 27.07.2018р. м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 27.07.2018р.),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 27.07.2018р. повернуто позивачу ОСОБА_1 в порядку п.1 ч.4 ст.169 Кодексу адміністративного судочинства /КАС/ України його позовну заяву до Червоноградського міського відділу /МВ/ державної виконавчої служби /ДВС/ Головного територіального управління юстиції /ГТУЮ/ у Львівській обл. про визнання дій протиправними, спонукання до вчинення певних дій (а.с.60-61).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1, який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції в новому складі, покликаючись на порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про повернення позовної заяви (а.с.73-79).

Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що ухвалою суду від 05.07.2018р. про залишення позовної заяви без руху не визначено конкретну суму судового збору, яку він повинен сплатити за подання позовної заяви, не наведено переліку документів, які є достатніми для звільнення від сплати такого збору, та не конкретизовані інші вимоги; судом безпідставно відхилено подану ним заяву про звільнення від сплати судового збору.

Вказані дії суду в цілому спрямовані на уникнення виконання функції правосуддя, чим унеможливлюють його доступ до суду.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

У зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, 29.05.2018р. до Червоноградського міського суду Львівської обл. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Червоноградського МВ ДВС ГТУЮ у Львівській обл. про визнання дій протиправними, спонукання до вчинення певних дій (а.с.1-18).

Ухвалою цього суду від 31.05.2018р. справу за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 передано на розгляд Львівського окружного адміністративного суду (а.с.20-21).

Відповідно до ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 05.07.2018р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху і надано десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме:

не конкретизовано характер та спосіб порушення відповідачем прав позивача (вчинення протиправних дій або допущення протиправної бездіяльності, прийняття рішення, яким завдано шкоду позивачу);

не зазначено повне найменування відповідача;

до позовної заяви додані копії документів, які не засвідчені належним чином;

не вказано щодо наявності/відсутності позовів до відповідача з тих самих предмету і підстав;

не сплачено судовий збір з 7 (сім) немайнових вимог (а.с.28-29).

На виконання цієї ухвали позивачем ОСОБА_1 скеровано 23.07.2018р. до суду першої інстанції чотири заяви-уточнення та заяву про звільнення від сплати судового збору, які датовані 22.07.2018р. (а.с.35-55).

Зокрема, у поданій заяві про звільнення від сплати судового збору позивач наголошував на тому, що судом не конкретизовано конкретної суми судового збору та переліку документів, достатніх для його звільнення від сплати судового збору. Самостійно обчислена ним сума збору є більшою 4000 грн., тобто, така багатократно перевищує 5 (п'ять) відсотків розміру його річного доходу. До часу повернення в Україну він працював на території Російської Федерації /РФ/, а після повернення на Україну (03.04.2018р.) він не має права на працевлаштування, оскільки є громадянином РФ (а.с.54).

Ухвалою суду від 27.07.2018р. з питань сплати судового збору відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору (а.с.58-59).

Висновки такого рішення суд обґрунтував непредставленням заявником належних доказів неможливості сплати судового збору.

Також судом вказано, що вказана ухвала суду не оскаржується в апеляційному порядку.

Згідно ухвали суду від 27.07.2018р. позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу (а.с.60-61).

Підставою для вказаного рішення судом наведені приписи п.1 ч.4 ст.169 КАС України, оскільки позивачем усунуті недоліки позовної заяви частково, однак не подано належним чином уточнену позовну заяву, а також оригіналу документа про сплату судового збору або належну копію документа про звільнення від сплати судового збору.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху (ч.1 цієї статті).

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) (ч.2 цієї статті).

Позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк (п.1 ч.4 цієї статті).

Із змісту ухвали суду від 05.07.2018р. про залишення позовної заяви без руху вбачається, що остання є недостатньо конкретизованою, оскільки в порушення вимог ч.2 ст.169 КАС України судом не визначено конкретної суми судового збору, що підлягає сплаті позивачем.

Також цією ухвалою не зобов'язано позивача подати уточнену позовну заяву, а лише наголошено на необхідності усунення недоліків вже поданої позовної заяви, при цьому судом не визначено форму таких виправлень - чи у формі окремих заяв чи шляхом подання уточненої позовної заяви.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач не мав об'єктивної можливості виконати вимоги суду щодо сплати судового збору. Підтвердженням наведеного є скерована 23.07.2018р. заява ОСОБА_1 від 22.07.2018р. про звільнення від сплати судового збору, в якій він наголосив, зокрема, на невизначенні судом конкретної суми судового збору.

В частині розгляду поданого клопотання колегія суддів виходить з того, що судом не було уважно і повно розглянуто заяву ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.

Так, поза увагою суду залишилося те, що позивач є іноземним громадянином, приїхав на Україну до своєї матері, яка проживає в м.Червонограді, і через спір з органами державної міграційної служби і державної виконавчої служби змушений був залишитися на Україні. При цьому, він перебуває на утриманні своєї матері-пенсіонера, будь-яких доходів в Україні не отримує. Також за наявності таких обставин позивач позбавлений можливості швидкого представлення документів про свої доходи в РФ.

Однією з основних засад судочинства відповідно до п.8 ч.3 ст.129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Частиною 2 ст.6 КАС України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19.06.2001р. ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із п.1 ст.6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ п.1 ст.6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у ст.6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов'язків» (рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11.10.2001р., п.65; рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26.10.2000р.).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення п.1 ст.6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19.06.2001р., п.59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20.02.2014р., п.111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26.07.2005р., п.44; рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26.07.2005р., п.п.63-64).

Відповідно до 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є:

а) військовослужбовці;

б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;

в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю;

г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім'ї;

ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров'ю.

Аналогічні положення містить ст.133 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що положення статей КАС України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути аргументовані.

Розглядаючи питання про можливість звільнення позивача від сплати судового збору та вважаючи надані докази на їх підтвердження недостатніми для висновку про майновий стан відповідача, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для звільнення позивача від сплати судового збору.

При цьому, лише в ухвалі від 27.07.2018р. про відмову у задоволенні клопотання позивача суд вказав на необхідність представлення довідки пенсійного органу про розмір виплаченої пенсії за попередній рік та довідки органу доходів і зборів про відсутність інших доходів за попередній календарний рік (а.с.58-59).

Після цього, позивачу не було надано додаткового часу для представлення таких документів, щоб скористатися правом на звільнення від сплати судового збору (такі документи були долучені позивачем до поданої апеляційної скарги - а.с.82-85).

Таким чином, суд першої інстанції зробив передчасний висновок про невиконання позивачем вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відмовляючи у задоволенні заяви про звільнення від сплати судового збору та одночасно повертаючи позовну заяву, суд не надав можливості особі, яка з нею звернулась, відреагувати на позицію суду щодо вирішення заявленого клопотання.

Таким чином, повертаючи позовну заяву і одночасно вирішуючи питання про звільнення від сплати судового збору, суд неправильно застосував положення КАС України, Закону України «Про судовий збір» та ст.6 Конвенції.

Отже, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що за таких умов в суду першої інстанції не було достатніх і належних підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Червоноградського МВ ДВС ГТУЮ у Львівській обл. про визнання дій протиправними, спонукання до вчинення певних дій, на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду є помилковою та не відповідає вимогам процесуального закону.

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що повернення позовної заяви в даному випадку суперечить завданню адміністративного судочинства та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі ст.64 Конституції України, не може бути обмежене (п.п.1, 2 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25.12.1997р., абз.7 п.3 мотивувальної частини Рішення № 11-рп/2012 від 25.04.2012р.).

Крім цього, у низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000р. та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998р. Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Щодо вимог апелянта про повернення справи до суду першої інстанції для розгляду новому складі суду колегія суддів зазначає, що питання недопустимості повторної участі в розгляді адміністративної справи визначені ч.1 ст.37 КАС України, згідно приписів якої суддя, який брав участь у вирішенні адміністративної справи в суді першої інстанції, не може брати участі у вирішенні цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а також у новому її розгляді у першій інстанції після скасування попередніх рішення, постанови або ухвали про закриття провадження в адміністративній справі.

Звідси, скасування судом апеляційної інстанції ухвали про повернення позовної заяви не визначено процесуальним законом як обставину, що унеможливлює продовження розгляду справи в попередньому складі суду.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного повернення позовної заяви, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.268, ч.3 ст.243, ст.310, ст.312, ч.2 ст.313, п.4 ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27.07.2018р. про повернення позовної заяви в адміністративній справі № 459/1621/18 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді С. М. Кузьмич
О. І. Довга
Дата складення повного судового рішення: 28.11.2018р.