Справа № 510/2174/18
Суддя: Сорокін К. В.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 510/2174/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.11.18 р. м. Рені

У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі - Івановій Н.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Мельник К.І.

Розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною та скасування рішення Ізмаїльського прикордонного загону про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства від 08.11.2018 р., -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із адміністративною позовною заявою до Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Ізмаїльського прикордонного загону про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства від 08.11.2018 р., згідно якого його примусово повернуто за межі України та зобов'язано покинути територію України у термін до 13.11.2018 р..

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішення Ізмаїльського прикордонного загону про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства від 08.11.2018 р. винесено передчасно, з порушенням процедури прийняття та без врахування істотних обставин, у зв'язку з чим є протиправним, оскільки підставою для його прийняття було нібито вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП. Однак на момент прийняття рішення, тобто на 08.11.2018 р., позивача не було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 204-1 ч.1 КУпАП, тобто не було доведено незаконне перетинання позивачем державного кордону України, у зв'язку з чим, підстав для примусового повернення позивача, встановлених ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у відповідача не було. Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 204-1 ч. 1 КУпАП була винесена лише 09.11.2018 р., тобто на наступний день після прийняття рішення про примусове повернення, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, щодо свободи пересування.

Представник позивача ОСОБА_1 (ордер серії ОД № 350416 від 21.11.2018 р.) у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснив що рішення про примусове повернення позивача за межі України прийнято передчасно, оскільки на момент прийняття рішення не була встановлена вина позивача у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 204-1 ч. 1 КУпАП. Постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності оскаржено.

Представник відповідача Мельник К.І. позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснив, що він діяв згідно Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, яка була затверджена наказом № 353/271/150 від 23.04.2012 р.. Позивач незаконно перетнув державний кордон України, оскільки відносно нього були відсутні дані в "Гарт-1/П", а також відмітки у паспорті, у зв'язку з чим було прийнято рішення про примусове повернення його з України до 13.11.2018 р. В період з 08.11.2018 р. по 13.11.2018 р. позивач мав право оскаржити це рішення, та він виїхав добровільно, та 08.11.2018 р. в'їхав на територію України у встановленому порядку. Представник відповідача визнав, що дійсно рішення було прийнято до винесення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності на ст. 204-1 ч. 1 КУпАП, однак оскаржуване рішення було прийнято, оскільки в його діях вони побачили склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 204-1 ч. 1 КУпАП.

В ході розгляду справи судом були досліджені: копія паспорту громадянина Грузії ОСОБА_3 (ОСОБА_3); копія рішення Ізмаїльського прикордонного загону від 08.11.2018 р. про примусове повернення за межі України громадянина Грузії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язання його покинути територію України у термін до 13.11.2018 р., підстава вчинення правопорушення передбаченного ч. 1 ст. 204-1 КУпАП; копія повідомлення ОСОБА_3 щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 08.11.2018 р.; копія постанови Ренійського районного суду Одеської області від 09.11.2018 р. про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 204-1 ч. 1 КУпАП.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що 08.11.2018 р. начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Ізмаїльського прикордонного загону було прийнято рішення про примусове повернення за межі України громадянина Грузії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язання його покинути територію України у термін до 13.11.2018 р.. Підставою для прийняття даного рішення стало вчинення позивачем правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, а саме незаконне перетинання Державного кордону України поза пунктом пропуску, що відповідно до положень ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» було підставою для прийняття такого рішення. 08.11.2018 р. повідомлення про прийняте рішення було отримано представником позивача ОСОБА_1. 09.11.2018 р. постановою Ренійського районного суду Одеської області громадянина Грузії ОСОБА_3, було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 204-1 ч. 1 КУпАП, оскільки він незаконно перетнув державний кордон України поза пунктом пропуску через державний кордон України, про що свідчить відсутність відповідних відміток у паспортному документі та відомостей у відомчій базі даних.

Аналізуючи вищевикладені обставини, враховуючи думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності та проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Загальні питання правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядку їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначені Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі - Закон).

Частиною 1 статті 26 Закону передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Судом встановлено, а відповідачем не заперечується, що рішення про примусове повернення громадянина Грузії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 було прийняте на підставі ч. 1 ст. 26 Закону, а саме у зв'язку з вчиненням ним дій, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

З матеріалів справи вбачається, що такі дії позивача полягали в тому, що він, будучи іноземцем, незаконно перетнув державний кордон України поза пунктом пропуску через державний кордон України, про що свідчить відсутність відповідних відміток у паспортному документі та відомостей у відомчій базі даних, був затриманий 07.11.2018 р. о 21 год. 45 хв. в ході проведення роботи прикордонним нарядом «Група реагування» в районі автостанції м. Рені.

Вказані дії охоплюються складом адміністративного правопорушення, передбаченного ч.1 ст. 204-1 КпАП України, та кваліфікуються як перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Таким чином, оскільки правовою підставою для прийняття Ізмаїльським прикордонним загоном рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Грузії ОСОБА_3, фактично були його винні протиправні дії, які посягали на встановлений порядок і за які передбачено адміністративну відповідальність за ч. 1 ст. 204-1 КпАП України, визначальним, на думку суду, є з'ясування питання про те, з якого саме моменту позивача слід вважати таким, що вчинив незаконні дії і відповідно порушив законодавство про правовий статус іноземців, що у свою чергу могло стати підставою для прийняття рішення про його примусове повернення з України.

Згідно із ст. 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ч. 1 ст. 3 Конституції України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 (справа № 1-34/2010) зазначив, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: права і свободи людини і громадянина, закріплені в Конституції України, не є вичерпними; конституційні права і свободи не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).

На підставі наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Одним із найважливіших принципів, що істотно впливає на правове становище громадянина в демократичному суспільстві є дотримання презумпції невинуватості (презумпція - лат. praesumptio, від praesumo - "передбачаю", "угадую") - правового принципу, за яким щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством, і встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Вказаний принцип закріплений у низці міжнародних актів, зокрема в першому абзаці статті 11 Загальної декларації прав людини 1948 року та пункті 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Конституція України містить положення, що відображають сутність презумпції невинуватості (ст. 62): "Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, поки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь".

Положення даної статті віднесено законодавцем до сфери кримінального примусу. Проте, виходячи з принципу верховенства права конституційна презумпція невинуватості особи поширюється і на обвинувачення її у вчиненні адміністративного правопорушення.

Презумпції невинуватості в адміністративному процесі має чимало характерних ознак, одними з найбільш істотними з яких є, зокрема, віднесення права визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення до компетенції тільки уповноважених законом суб'єктів, а також фіксація офіційного визнання вини особи у відповідному процесуальному документі - постанові у справі про адміністративне правопорушення, яка набула чинності.

Водночас звернувшись до науки адміністративного права можна отримати наступне загальне визначення презумпції невинуватості щодо адміністративного процесу: "Особа вважається невинуватою у вчиненні адміністративного або дисциплінарного проступку, доки її вина не буде доведена у передбаченому законом порядку і зафіксована постановою, що набула чинності, чи рішенням у справі" (Адміністративне право України. Академічний курс: Підруч.: У двох томах: Том 1. Загальна частина / Ред. колегія: В. Б. Авер'янов (голова). - К.: Видавництво "Юридична думка", 2004.- 584 с.).

Таким чином, виходячи із загальновизнаного принципу презумпції невинуватості, позивача ОСОБА_3 слід вважати винуватим у незаконному перетині державного кордону України, а отже і у порушенні законодавства про правовий статус іноземців, лише тоді, коли його вина буде встановлена постановою суду у справі про адміністративне правопорушення і виключно після набрання нею законної сили.

Встановлено, що постановою Ренійського районного суду Одеської області від 09.11.2018 р. у справі № 510/2043/18 громадянина Грузії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204-1 КпАП України, та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн.

Таким чином, оскаржуване рішення про примусове повернення з України іноземця громадянина Грузії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 було прийнято Ізмаїльським прикордонним загоном до винесення постанови суду про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за незаконний перетин державного кордону.

При цьому за змістом мотивувальної частини зазначеного рішення відповідач з перевищенням своїх повноважень констатував факт вчинення громадянина Грузії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КпАП України, хоча розгляд справ даної категорії згідно із ст. 221 цього Кодексу належить до компетенції суду.

З огляду на викладене суд приходить до переконання, що на час прийняття оскаржуваного рішення, тобто станом на 08.11.2018 року, встановлених ч. 1 ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" підстав для примусового повернення громадянина Грузії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідача не було і таке рішення органом охорони державного кордону було винесене передчасно та з порушенням законних прав та інтересів позивача.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправними та скасування рішення Ізмаїльського прикордонного загону від 08.11.2018 року про примусове повернення позивача за межі України.

Питання про розподіл судових витрат у справі вирішується судом відповідно до вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2-15, 17-18, 47, 56-59, 77, 94, 246, 257, 288, КАС України; ст. 1,3, 19, 22, 24,61,62,64 Коституції України; ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Ізмаїльського прикордонного загіну Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Ізмаїльського прикордонного загону про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства від 08.11.2018 р. - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ізмаїльського прикордонного загону про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства від 08.11.2018 р., згідно якого примусово повернуто за межі України громадянина Грузії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язано його покинути територію України у термін до 13.11.2018 р.

Стягнути з Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України за рахунок державного бюджету на користь Ренійського районного суду Одеської області на спеціальний рахунок, відкритий в органах Державного казначейства судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. (отримувач: УК у Ренійському районі/Ренійський район/22030101 , рахунок отримувача: 5402, Банк: Казначейство України (ЕАП), МФО: 899998, КБК 22030101 «Судовий збір (ДСА України, 050)».

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до ч. 3 ст. 288 КАС України, подається протягом десяти днів з днгя його прголошення. .

Суддя К.В. Сорокін