Справа № 803/746/18
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2018-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/168/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

за участі секретаря судового засідання Мацьків М.С.,

за участі сторін: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Грицишин І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 травня 2018 року (рішення ухвалене у м. Луцьк судом у складі головуючого судді Ковальчука В.Д., повний текст рішення складено 18 травня 2018 року) у справі № 803/746/18 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, яким просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 10.04.2018 №.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 травня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 10 квітня 2018 року №.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4, ідентифікаційний код 39400859) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (43024, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 2026,25 грн. (дві тисячі двадцять шість гривень 25 коп.).

Рішення суду першої інстанції оскаржило Головне управління ДФС у Волинській області, яке в апеляційній скарзі просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суб'єктом права власності законодавством визнаються фізичні особи (громадяни), які можуть бути власниками будь-якого майна, крім майна, яке не може знаходитися взагалі у власності фізичних осіб, і, водночас, не виокремлюється такий суб'єкт права власності як фізична особа-підприємець. Враховуючи те, що суб'єктом права власності на придбані вантажні автомобілі є фізична особа (громадянин), а не фізична особа-підприємець, яка здійснювала оплату за придбання вантажного автомобіля, то таким чином фактично здійснювалась передача вантажного автомобіля від фізичної особи-підприємця у приватну власність фізичної особи.

Дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

У справі встановлено, що ОСОБА_3 02.08.2000 зареєстрований як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності якого згідно КВЕД є: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за №12959622 від 06.02.2012 (а.с.20).

З 19.03.2018 року по 23.03.2018 року ГУ ДФС у Волинській області проведена документальна позапланова перевірка ФОП ОСОБА_3 з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок за січень 2018 року, що виникло за рахунок від'ємного значення ПДВ, що декларувалося у січні 2018 року, за результатами якої 26.03.2018 року був складений акт №4648/03-20-13-06/НОМЕР_1 (а.с.8-18).

Перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту а пункту 198.5 статті 198, пункту 188.1 статті 188, підпункту а пункту 185.1 статті 185, пунктів 200.1, 200.4 б статті 200 ПК України, в результаті чого суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 завищено суму бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку у податковій декларації за січень 2018 року на суму 135083,34 грн.

Висновки контролюючого органу про завищення позивачем суми бюджетного відшкодування з ПДВ за січень 2018 року на суму 135083,34 грн. базуються на тому, що у податковій декларації з податку на додану вартість за січень 2018 року позивачем у складі податкового кредиту було неправомірно відображено ПДВ на суму 135083,34 грн, яка сформована за наслідками операцій з придбання транспортних засобів (сідельні тягачі), що зареєстровані на фізичну особу, а не на суб'єкта господарювання.

На підставі акта перевірки від 26.03.2018 №4648/03-20-13-06/НОМЕР_1 відповідачем були винесено податкове повідомлення-рішення від 10 квітня 2018 року №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на 135083,34 грн. та застосовано штрафні санкції (штраф) на суму 67541,67 грн (а.с.7).

Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із пунктом 6 цього Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998, транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС. Транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами. Таким чином, зі змісту даної норми видно, що транспортні засоби реєструються за їх власниками (фізичними чи юридичними особами), а реєстрація за фізичними особами-підприємцями не передбачена. Тому у свідоцтві про реєстрацію транспортних засобів не може зазначатися як їх власник фізична особа-підприємець. При цьому, суд зазначив, що неможливість державної реєстрації транспортних засобів за фізичними особами-підприємцями не позбавляє права таких осіб на податковий кредит за операціями з придбання транспортних засобів, якщо були дотримані умови його формування, визначені ПК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та, надаючи правову оцінку вказаним відносинам, враховує таке.

В силу пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Приписами підпункту «а» пункту 198.5 статті 198 ПК України визначено, що платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об'єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) та місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

У відповідності до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню) регламентовано статтею 200 розділу V ПК України Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 розділу V ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з вимогами пункту 200.4 «б» розділу V ПК України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачем у 2017 році, як суб'єктом підприємницької діяльності було придбано транспортні засоби та в декларації з податку на додану вартість за січень 2018 року до податкового кредиту позивачем включено суми ПДВ, сплачені при купівлі таких транспортних засобів:

- сідельний тягач MERCEDES-BENZ ACTROS 1841, 2011 року випуску, вартістю 376 600,00 грн, з них ПДВ 62766,67 грн.;

- сідельний тягач MAN TGX, 2013 року випуску, вартістю 433 900,00 грн, з них ПДВ 72316,67 грн.

Як слідує з акту перевірки позивачем в підтвердження купівлі зазначених транспортних засобів було надано податкові накладні від 05.09.2017 №862, від 17.05.2017 №249, які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних (а.с.24, 28).

Придбання перелічених транспортних засобів позивачем, саме як суб'єктом підприємницької діяльності у ТзОВ «БЕСТКАР» підтверджується:

-договором купівлі-продажу №090015/7938 транспортного засобу від 05 вересня 2017 року, предметом якого є придбання ФОП ОСОБА_3 сідельного тягача MERCEDES-BENZ ACTROS 1841, 2011 року виготовлення, ідентифікаційний номер (номер кузова) НОМЕР_3, вартістю 376600,00 грн (а.с.21);

- договором купівлі-продажу №050079/5809 транспортного від 17 травня 2017 року, предметом якого є придбання ФОП ОСОБА_3 сідельного тягача MAN модель TGX, 2013 року виготовлення, ідентифікаційний номер (номер кузова) НОМЕР_2, вартістю 433900,00 грн (а.с.27);

-актами приймання-передачі транспортних засобів від 05.09.2017, від 17.05.2017 (а.с.22, 26), відповідно до яких названі транспортні засоби передані позивачу, як суб'єкту підприємницької діяльності.

Окрім того, актом перевірки позивача підтверджуються обставини щодо сплати позивачем вартості транспортних засобів ТзОВ «БЕСТКАР» (у складі якої нарахована сума ПДВ при купівлі транспортних засобів), що не заперечується відповідачем.

За наведених обставин справи, відображення цих сум у складі податкового кредиту за січень 2018 року є правомірним.

Апеляційний суд не погоджується з доводами скаржника про те, що використання приватним підприємцем в оподатковуваних операціях транспортних засобів можливе лише по тих транспортних засобах, які зареєстровані на суб'єкта господарювання, а не на фізичну особу, з огляду на наступне.

З акту перевірки слідує, що основним (фактичним) видом діяльності позивача є вантажний автомобільний транспорт, це стверджується і Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.20).

Як встановлено судом, позивачем було проведено державну реєстрацію придбаних транспортних засобів, а саме сідельних тягачів MERCEDES-BENZ ACTROS 1841, 2011 року виготовлення, ідентифікаційний номер (номер кузова) НОМЕР_3, MAN модель TGX, 2013 року виготовлення, ідентифікаційний номер (номер кузова) НОМЕР_2, про що видані відповідні свідоцтва про їх реєстрацію від 06.09.2017 року серії НОМЕР_4, від 20.05.2017 року серії НОМЕР_5 (а.с.23, 25).

З даних свідоцтв слідує, що власниками цих транспортних засобів є ОСОБА_3.

Процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів здійснюється відповідно до вимог Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998. Згідно із пунктом 6 цього Порядку транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС. Транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Згідно змісту даної норми транспортні засоби реєструються за їх власниками (фізичними чи юридичними особами), а реєстрація за фізичними особами-підприємцями не передбачена. Тому у свідоцтві про реєстрацію транспортних засобів не може зазначатися як їх власник фізична особа-підприємець. При цьому, відсутність можливості зареєструвати транспортний засіб за фізичною особою-підприємцем не позбавляє права такої особи використовувати автотранспортний засіб в межах господарської діяльності в операціях, що підлягають оподаткуванню податком на додану вартість.

Вказане кореспондується з нормами чинного законодавства, яке регламентує право власності фізичних осіб, уточнюючи його, та не обмежує можливості використовувати транспортні засоби у підприємницькій діяльності для реалізації прав власника.

Статтею 51 Цивільного кодексу України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Податковим законодавством не встановлено особливих умов для формування податкового кредиту для фізичних осіб-суб'єктів господарювання, зареєстрованих платниками податку.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що матеріалами справи, а саме: податковими накладними, рахунками, актами здачі-прийняття робіт, міжнародними товарно- транспортними накладними підтверджується, що придбаний позивачем транспортний засіб використовуються у його господарській діяльності, в тому числі, для здійснення міжнародних перевезень вантажів. Зокрема, останній надає послуги з міжнародних транспортних перевезень, що підтверджується наданими позивачем міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR) від 07.03.2018 року, 21.02.2018 року, а також відповідними рахунками, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), товарно-транспортними накладними (а.с.29-40).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам закону, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду жодних доказів та не довів наявність підстав для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 10.04.2018 №.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 травня 2018 року у справі № 803/746/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос

Повне судове рішення складено 29 листопада 2018 року.