Справа № 809/1072/18
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 рокуЛьвів№ 857/1988/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Бруновської Н.В., Довгої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Тимощука О.Л. за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України про визнання протиправною бездіяльність щодо незабезпечення щорічною санаторно-курортною путівкою для лікування у 2017, зобов'язати відповідача надати позивачу санаторно-курортною путівку до санаторно-курортних закладів для лікування та оздоровлення за 2017 рік.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є інвалідом другої групи, ветераном податкової міліції і відповідно до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на отримання безоплатної путівки до санаторно-курортних закладів щорічно, однак таку путівку, в тому числі у 2017 році, позивачу не надано, незважаючи на його неодноразові звернення до відповідача. Вважає, що відповідач мав об'єктивну можливість забезпечити його безкоштовною путівкою, а посилання на відсутність коштів, виділених з Державного бюджету України свідчить про його протиправну бездіяльність.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення і постановити нове про задоволення позовної вимоги, вважаючи його прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, при цьому, суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи, не витребував та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, що призвело до винесення незаконного та необґрунтованого рішення.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, і такі обставини підтверджуються матеріалами справи, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів, інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 08.07.2015.

Позивач звернувся до Державної фіскальної служби України з метою реалізації гарантованого статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» права на отримання санаторно-курортної путівки.

Державною фіскальною службою України позивачу листом від 26.01.2018 №1146/Д/99-99-04-04-02-14 надано відповідь, за змістом якої відповідач повідомив про те, що у зв'язку із відсутністю коштів на придбання путівок, їх закупівля і видача не проводиться та з метою отримання грошової компенсації запропоновано позивачу подати документи, а саме: заяву про виплату компенсації; копію паспорта; копію ідентифікаційного номера; реквізити банківського рахунку.

Окрім цього, представник позивача на адресу ДФС України направив адвокатський запит №21 від 26.04.2018, у якому просив надати належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують приведення нормативно-правових актів позивача у відповідність до Постанови №446, а також підтвердження звернення відповідача до Міністерства фінансів України з метою виділення коштів задля забезпечення санаторно-курортними путівками, зокрема, ветеранів війни, у 2017-2018 роках.

Відповідачем у листі від 07.05.2018 №6524/с/99-99-04-04-02-14 вказано, що ДФС України немає власних медичних закладів та обмежена у фінансуванні. Також повідомив, що відповідно до кошторису Державної фіскальної служби України на 2017 рік бюджетні призначення для придбання санаторно-курортних путівок не виділялися. При тому ДФС надало завірені копії бюджетних запитів на 2017 та 2018 роки.

Не погоджуючись із наданими відповідями, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив за відсутності з боку дій відповідача ознак неправомірності, при тому аргументи позивача протилежного не доводять.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з'ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XI (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 3551-XI ) встановлює пільги особам з інвалідністю внаслідок війни.

Згідно абзацу четвертого пункту 3 частини першої статті 13 Закону № 3551-XI особи з інвалідністю внаслідок війни забезпечуються путівками відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах охорони здоров'я, соціального захисту населення, захисту державного кордону, та іншими органами за місцем перебування особи з інвалідністю на обліку або за місцем її роботи.

Абзацом п'ятим пункту 3 частини першої статті 13 Закон № 3551-XI визначено, що за бажанням осіб з інвалідністю замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію: особи з інвалідністю внаслідок війни I - II груп - у розмірі середньої вартості путівки, особи з інвалідністю внаслідок війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначаються Кабінетом Міністрів України (абз. 3, п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону № 3551-XI).

Порядок забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2011 року № 446 (далі - Порядок № 446), визначає механізм забезпечення Міноборони, МВС, Міністерством інфраструктури, Мін'юстом, СБУ, ДСНС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецзв'язку, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною фіскальною службою (далі - державні органи) військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту; ветеранів війни та осіб, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", осіб, зазначених у статтях 61 - 64 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань"; ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, податкової міліції, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби, служби цивільного захисту, Держспецзв'язку та членів їх сімей санаторно-курортними путівками (далі - путівки) до санаторно-курортних закладів відповідно до Законів України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про Службу безпеки України", "Про правові засади цивільного захисту", "Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України", "Про боротьбу із захворюванням на туберкульоз" та "Про жертви нацистських переслідувань".

Безоплатними путівками до санаторно-курортних закладів ветерани війни та особи, на яких поширюється дія Закону №3551-XII, забезпечуються за рахунок коштів, виділених з державного бюджету, що передбачено пунктом 6 Порядку № 446.

Згідно пункту 10 Порядку № 446 закупівля та забезпечення путівками здійснюються в межах коштів, передбачених відповідному державному органу на зазначену мету в державному бюджеті на відповідний рік.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що наявність самого лише права на безоплатне позачергове забезпечення санаторно-курортним лікуванням не є безумовною підставою для направлення позивача на лікування, оскільки для вказаної мети необхідно враховувати наявність коштів на вказані цілі, передбачених в кошторисних призначеннях для відповідного державного органу.

З матеріалів справи видно, що відповідач до листа від 07.05.2018 №6524/с/99-99-04-04-02-14, направленого позивачу, долучив копії листів до Міністерства фінансів України від 23.09.2016 №2890/4/99-99-05-02-01-13 та від 20.09.2017 №3172/4/99-99-05-02-01-13, а також копії бюджетних запитів Державної фіскальної служби України на 2017-2019 та 2018-2020 роки, за змістом яких, кошторисами ДФС України на 2017-2020 роки обсяг коштів, передбачених для оплати путівок на санаторно-курортне лікування, не визначено.

Відповідно до Законів України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та «Про Державний бюджет України на 2017 рік» виділення коштів на санаторно-курортне лікування на осіб, на яких поширюється чинність законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань» та інвалідів передбачено Міністерству соціальної політики України, а не Державній фіскальній службі України, а отже відповідач не є розпорядником зазначених коштів.

Таким чином, у 2016 та 2017 роках видатки на пільгове забезпечення санаторно-курортним лікуванням не здійснювалося у зв'язку із цим відповідач не мав об'єктивної можливості та правових підстав з огляду на вимоги п. 10 Порядку №446 забезпечити позивача безкоштовною путівкою для санаторно-курортного лікування.

Разом з тим, механізм виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, передбаченого Законом №3551-XII, встановлено Порядком виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2004 №785 (далі - Порядок №785).

Згідно пункту Порядку №785 грошова компенсація виплачується особам з інвалідністю внаслідок війни за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Підставою для виплати грошової компенсації є документи, визначені у пункті 3 Порядку №758, а саме: заява про виплату грошової компенсації; посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку; облікові дані про одержання путівок та грошової компенсації.

Таким чином, законодавством встановлено порядок виплати грошової компенсації у випадку ненадання щорічних санаторно-курортних путівок до санаторно-курортних закладів протягом двох років уповноваженими органами.

За змістом листа відповідача від 26.01.2018 №1146/Д/99-99-04-04-02-14, позивачу запропоновано подати відповідні документи з метою виплати грошової компенсації замість санаторно-курортних путівок за 2016-2017 роки.

Необхідно звернути увагу, що матеріали справи не місять документів, які б підтверджували звернення позивача з відповідною заявою та документами задля отримання компенсації за ненадані щорічні санаторно-курортні путівки до санаторно-курортних закладів.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вищевказаного, колегія судів вважає, що оскаржувані дії відповідача є правомірними та відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Тобто, відповідачами було доведено правомірність своїх дій, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне та обґрунтоване рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року у справі № 809/1072/18 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді Н. В. Бруновська
О. І. Довга
Повне судове рішення складено та підписано 26.11.2018.