Справа № 712/2295/16-а
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

27 листопада 2018 року

справа №712/2295/16-а

адміністративне провадження № К/9901/10589/18, №К/9901/10596/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційні скарги Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області та Черкаської міської ради на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року у складі колегії суддів Шелест С.Б., Глущенко Я.Б., Гром Л.М. у справі № 712/2295/16-а за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про визнання незаконним та скасування пункту 6.2 Положення «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території міста Черкаси», затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 28 січня 2016 року, -

У С Т А Н О В И В :

02 березня 2016 року ОСОБА_1 (далі - платник податків, позивач у справі) звернулася до суду з позовом до Черкаської міської ради (далі - міська рада, відповідач у справі) про визнання незаконним та скасування пункту 6.2 Положення «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території міста Черкаси», затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 28 січня 2016 року, з мотивів безпідставності його прийняття.

25 квітня 2016 року постановою Соснівського районного суду м. Черкаси (суддя Пироженко В.Д.) позов ОСОБА_1 залишений без задоволення, з мотивів доведеності відповідачем правомірності прийняття оскаржуваного в частині рішення, вчинення дій в межах наданих йому законом повноважень в інтересах територіальної громади міста для забезпечення повноцінної реалізації територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування, реалізація цього права за висновком суду першої інстанції не може розцінюватися як порушення права позивача.

07 червня 2016 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду скасовано постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 квітня 2016 року та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, визнано незаконним та нечинним пункт 6.2 Положення «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території міста Черкаси», затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 28 січня 2016 року № 2-136.

Ухвалюючи нове судове рішення у справі суд апеляційної інстанції висновувався на пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, дійшов до висновку, що пункт 6.2 Положення не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, при затвердженні цього пункту Положення відповідач мав керуватися приписами Податкового кодексу України та Бюджетного кодексу України, які є пріоритетними по відношенню до Закону №909-VІІІ, приписи якого в частині перегляду органами місцевого самоврядування прийнятих на 2016 рік рішень щодо встановлення місцевих податків і зборів мають рекомендаційний, а не імперативний характер.

29 червня 2016 року податковим органом подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України, в якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову

суду апеляційної інстанції.

20 липня 2016 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою податкового органу після усунення недоліків касаційної скарги на виконання ухвали цього суду від 30 червня 2016 року.

29 червня 2016 року Черкаською міською радою подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України, в якій відповідач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову апеляційної інстанції, постанову суду першої інстанції залишити в силі.

30 червня 2016 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою Черкаської міської ради (відповідача у справі) та витребувано справу №712/2295/16-а з Соснівського районного суду м. Черкаси.

02 серпня 2016 року справа №712/2295/16-а надійшла до Вищого адміністративного суду України.

29 січня 2018 року справа №712/2295/16-а, разом із касаційними провадженнями К/9901/10596/18 та К/9901/10589/18 передані до Верховного Суду.

Заперечення або відзив позивача на касаційні скарги міської ради та податкового органу до Суду не подані, що не перешкоджає їх розгляду по суті.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для задоволення касаційних скарг.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що 25 червня 2015 року Черкаською міською радою прийнято рішення «Про затвердження положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси» (на 2016 рік), яким ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлена у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування.

Рішення є регуляторним актом, який пройшов процедуру регуляторного узгодження та громадське обговорення 11 січня 2016 року проекту рішення Черкаської міської ради «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 25 червня 2015 року № 2-1312 «Про затвердження Положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси».

24 грудня 2015 року Верховною Радою України прийнятий Закон України №909-УІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», який набрав чинності з 01 січня 2016 року.

Пунктом 7 Перехідних положень цього Закону рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання ним чинності переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України.

Пунктом 4 цих же Перехідних положень передбачено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

На підставі Закону №909-УІІІ, рішенням Черкаської міської ради 28 січня 2016 року за № 2-136 внесені зміни до рішення Черкаської міської ради від 25 червня 2015 року № 2-1312 «Про затвердження Положень і ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси». Пунктом 6.2 цього ж Положення, зокрема встановлено, що фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової забудови мають сплачувати ставку податку у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

За положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є власником об'єктів нерухомого майна загальною площею 923,9 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно 19 травня 2011 року, частини приміщення магазину площею 55,9 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності серії від 09 червня 2011 року, нежитлових приміщень, що підтверджується договором купівлі-продажу від 27 серпня 2010 року №2406, незавершеного будівництва, що підтверджується договором купівлі-продажу, б/н від 11 лютого 2008 року.

Відтак, Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що позивач є платником податку на нерухоме майно, відмінним від земельної ділянки та суб'єктом правовідносин, у яких застосовується рішення Черкаської міської ради від 28 січня 2016 року за № 2-136.

Судом першої інстанції здійснений системній аналіз частини першої статті 26, частини першої статті 69 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 8, 10 Податкового кодексу України, за результатами якого суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що прийняття рішення з питання встановлення податку на нерухоме майно входить до повноважень міської ради, яке реалізовано прийняттям рішення більшістю депутатів від загального складу ради, що підтверджується протоколом шостого пленарного засідання другої сесії Черкаської міської ради VIII скликання.

За висновком суду першої інстанції прийняття рішення міської ради узгоджується з положеннями статті 19 Конституції України та кореспондуючими положеннями принципу законності закріпленого частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, що діяла до 15 грудня 2017 року.

Аналізуючи положення податкового принципу стабільності закріпленого підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, за яким зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року та положення підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього кодексу, яким передбачено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення без дотримання вимог, встановлених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» діяв у спосіб визначений спеціальною нормою Закону № 909-VIII від 24 грудня 2015 року та відповідно його дії ґрунтувались на чинному положенні національного законодавства.

За позицією суду першої інстанції Закон № 909-VIII від 24 грудня 2015 року не визнаний неконституційним, а отже, підлягає застосуванню з моменту набрання ним чинності, положення цього закону стосуються до правовідносин щодо оподаткування в 2016 році, періоду після набрання даним законом законної сили - 01 січня 2016 року.

Суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обов'язковості застосування законів України з дати набрання ними чинності і за умови не визнання їх неконституційними, внаслідок чого позивач, як власник об'єктів нерухомого майна, зобов'язаний сплачувати податок на майно, відмінне від земельної ділянки, сплата даного податку за затвердженими у встановленому законом порядку ставками здійснюється на протязі року по частинах щоквартально.

Судами попередніх інстанцій підтверджена належність та дотримання відповідачем порядку оприлюднення оскаржуваного в частині рішення після його прийняття.

Суд апеляційної інстанції висновуючись на аналізі положень частини першої статті 26, частини першої статті 69 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280-97/ВР дійшов до висновку, що міські ради наділені повноваженнями приймати рішення, зокрема, з питань встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, керуючись при цьому вимогами Податкового кодексу України, виклав положення підпункту 266.1.1 пункту 266.1 та підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 цього кодексу, якими платниками податку є зокрема фізичні, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості та ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності цих осіб, які встановлюються за рішенням зокрема міської рад залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Суд апеляційної інстанції визнав, що податок являє собою інструмент владного впливу держави в суспільних інтересах, оскільки по своїй суті є соціальним обов'язком, від виконання якого залежить суспільний розвиток та акцентував увагу на тому, що у процесі нормативного регулювання оподаткування важливим є забезпечення справедливого балансу інтересів держави та платника податків.

Судом апеляційної інстанції наведені позиції Європейського суду з прав людини, які ним висловлені у справі «Щокін проти України», у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки, Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), «Суханов та Ільченко проти України», рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), у справі «Трегубенко проти України» та вказано на необхідність застосування Конвенції та практики Суду як джерела права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV.

Пославшись на стабільність, як принцип податкового законодавства України стабільності, положення якого закріплені підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, статтю 5 цього кодексу, якою визначено порядок співвідношення податкового законодавства з іншими законодавчими актами, а саме, що для регулювання відносин у сфері справлення податків і зборів застосовуються поняття, правила та положення, які встановлено Податковим кодексом України, статтю 3, частину третю статті 27 Бюджетного кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про те, що правила щодо прийняття місцевими радами рішень щодо зміни розмірів податків, які справляються до бюджетів та формують їх доходну частину, що визначені податковим та бюджетним законодавством, є однаковими.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з цих правил податкового та бюджетного законодавства вбачається, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року, Черкаською міською радою при прийнятті рішення, яким затверджено пункт 6.2. Положення порушені вимоги наведених правових норм Податкового кодексу України.

Оцінюючи покликання відповідача на Закон України від 24 грудня 2015 року №909-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», який набрав чинності з 01 січня 2016 року, суд апеляційної інстанції процитував положеннях пункту 7 та 4 Перехідних положень цього закону, вказав що цим Законом не внесені зміни до підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 та підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, як і не було внесено змін до частини 3 статті 27 Бюджетного кодексу України, дійшов висновку про те, що дія зазначених норм, зокрема підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України Законом №909-VІІІ не зупинена, а відтак відсутні підстави для незастосування цих норм у спірних правовідносинах.

Виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у наведеному вище пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що пункт 6.2 Положення не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.

Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», що набрав чинності 01 січня 2016 року № 909-VIII, положення якого мають однакову юридичну силу на рівні з іншими нормами Податкового кодексу України, визначено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Враховуючи наведене, Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, приймаючи Положення, зокрема пункт 6.2, без дотримання порядку, визначеного підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» діяв у спосіб, встановлений Законом № 909-VIII, який набув чинності 01 січня 2016 року та не визнаний неконституційним.

Суд також зауважує, що прийняття Закону № 909-VIII, яким внесені зміни до Податкового кодексу України в частині ставки податку та порядку прийняття та оприлюднення органами місцевого самоврядування рішень про встановлення місцевих податків та зборів (незастосування підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України) цілком узгоджується зі статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Захист власності), яка серед іншого визначає право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відтак, внесення змін до Податкового кодексу України та механізму прийняття рішень щодо місцевих податків органами місцевого самоврядування слід вважати «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи та таким, що узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини.

Суд визнає, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а саме не застосовані положення закону, які підлягали застосуванню.

Суд встановив, що судом апеляційної інстанції скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, внаслідок чого постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а постанова суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області та Черкаської міської ради задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року у справі № 712/2295/16-а скасувати.

Постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 квітня 2016 року у справі №712/2295/16-а залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф.Ханова

Судді: І.А.Гончарова

І.Я.Олендер