Справа № 0240/2591/18-а
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2018-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0240/2591/18-а Головуючий у 1-й інстанції: Крапівницька Н. Л.

Суддя-доповідач: Капустинський М.М.

22 листопада 2018 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Охрімчук І.Г. Моніча Б.С. ,

за участю: секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

представника апелянта, відповідача,розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року (м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним наказу та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області у якій позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати наказ управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області № 46 від 24 липня 2018 року; зобов'язати управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути мою заяву про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту із дотриманням вимог передбачених законодавством.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог. На обґрунтування зазначив, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано всі обставини, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Судом встановлено, що 4 липня 2018 року з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2 звернувся із заявою до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області. У заявника прийняли надані документи, провели опитування через перекладача французької мови та за його допомогою, на підставі наданих заявником відомостей заповнили відповідну анкету та видали Довідку про звернення за захистом в Україні №0009007. Через перекладача також було повідомлено про те, що необхідно з'явитися до органів ДМС 24 липня 2018 року для проходження співбесіди та вирішення питання про оформлення документів про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Під час проведення співбесід управлінням ДМС України у Вінницькій області на основі всебічного вивчення наданих заявником матеріалів, а також матеріалів по країні походження, матеріалів, що надані УВКБ ООН в Україні, співбесіди по уточненню викладених заявником фактів, було встановлено:

ОСОБА_2, з його слів, громадянин Республіки Конго народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кіншаса, Демократична Республіка Конго (далі -ДР Конго).

З 1996 по 2008 рік навчався у школі «Сажес» м. Букаву, Конго, після закінчення школи працював у кар'єрі по добуванню алмазів до 2018 року.

ОСОБА_2 під час співбесіди повідомив, що у березні 2018 року перетнув кордон України по підробленому паспорту громадянина Демократичної Республіки Конго, також зазначив, що у паспорті була вклеєна його фотокарточка, а ім'я та прізвище були інші, пізніше повідомив, що ім'я у паспорті було зазначено ОСОБА_2.

Позивач звернувся із заявою про отримання статусу біженця лише 04.07.2018 року до управління ДМС України у Вінницькій області.

Причиною звернення із заявою про отримання статусу біженця позивач послугувало те, що у країні його належності йде громадянська війна та озброєний конфлікт між партією влади РРRD та опозиційною партією МІХ.

Натомість, під час співбесіди позивач повідомив, що виїхав з країни маючи на меті потрапити до Франції, це і є кінцева мета ОСОБА_2 від якої він відмовлятися не буде і при нагоді буде шукати можливість виїхати з України.

Однак, коли позивач з'явився у призначений день до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, йому було вручено повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №46 від 24 липня 2018 року.

Позивач оскаржив зазначене рішення до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач являється економічним мігрантом та зловживає процедурою отримання статусу біженця.

Розглядаючи питання про законність і обґрунтованість судового рішення, яким в позові відмовлено, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов'язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

В силу ч.1 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів особової справи та встановлено в ході судових засідань, під час проведення співбесід з позивачем, управлінням ДМС України у Вінницькій області на основі всебічного вивчення наданих заявником матеріалів, а також матеріалів по країні походження, матеріалів, що надані УВКБ ООН в Україні, співбесіди по уточненню викладених заявником фактів, встановлено наступні обставини.

Громадянин Республіки Конго ОСОБА_2, з його слів, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кіншаса, Демократична Республіка Конго (далі -ДР Конго).

З 1996 по 2008 рік навчався у школі «Сажес» м. Букаву, Конго, після закінчення школи працював у кар'єрі по добуванню алмазів до 2018 року.

ОСОБА_2 під час співбесіди повідомив, що у березні 2018 року перетнув кордон України по підробленому паспорту громадянина Демократичної Республіки Конго, також зазначив, що у паспорті була вклеєна його фотокарточка, а ім'я та прізвище були інші, пізніше повідомив, що ім'я у паспорті було зазначено ОСОБА_2.

Позивач звернувся із заявою про отримання статусу біженця лише 04.07.2018 року до Управління ДМС України у Вінницькій області.

Причиною звернення із заявою про отримання статусу біженця позивач зазначив те, що у країні його належності йде громадянська війна та озброєний конфлікт між партією влади РРRD та опозиційною партією МІХ.

Натомість, під час співбесіди позивач повідомив, що виїхав з країни маючи на меті потрапити до Франції, це і є кінцева мета ОСОБА_2 від якої він відмовлятися не буде і при нагоді буде шукати можливість виїхати з України.

В свою чергу, інформація по країні походження свідчить, що в 2012-2013 роках в Республіці Конго йшла війна між військами президента Кабила при підтримці ООН та повстанцями із «Движения 23 марта», які підтримували Раунда і Уганда, натомість 12 грудня 2013 року влада підписали мирний договір з повстанцями.

У докладі Генерального секретаря місії ООН по стабілізації в ДР Конго 25.08.2015 року зазначено, що у деяких районах Південого Ківу ситуація залишається нестабільною, а саме в провінції Ітурі, Верхнє та Нижнє Уеллє, місцевість поряд із лісовим масивом Мбомбою райони Дунгу-Дуру-Намбиапай та Дунгу-Фарадже-Аба.

При цьому у м. Букава в офіційних та загальнодоступних джерелах та міжнародних звітах не значиться як регіон нестабільний та небезпечний для проживання.

На офіційному сайті Центру новин ООН не міститься жодної інформації про нестабільність або погіршення ситуації в м. Букаву протягом 2017-2018 роках, крім того на офіційному сайті Міністерства закордонних справ України не міститься інформації щодо нестабільної ситуації в регіоні проживання позивача м. Букава, ДР Конго.

Крім того, слід наголосити на тому, що із десяти країн, що приймають найбільшу кількість біженців в світі, п'ять знаходяться в Африці це - Ефіопія, Кенія, Уганда, Чад та ДР Конго (Генеральна Асамблея Допомоги біженцям, повернення і переміщення осіб в Африці від 23.08.2016 року).

Також, у ДР Конго згідно інформацією по країні, функціонують школи університети, в тому числі функціонує найпрестижніший університет ДР Конго «Католицький університет Букава». Крім цього, відповідач повідомив, що на туристичних сайтах міститься інформація про функціонування великої кількості туристичних готелей, а також велика кількість відгуків туристів, які відвідали їх протягом 2017-2018 роках.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що вищезазначене підтверджує факт, що ніякої загрози життю позивача, від внутрішнього конфлікту, у м. Букава не було, а також твердження ОСОБА_2 про те, що у 2018 році ситуація у м. Букава погіршилася, що унеможливлює його повернення до країни походження є неправдоподібною.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Позивач під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї, реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Лише інформація по країні походження не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено жодних переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прибуття позивача на територію України не обумовлений потребою у міжнародному захисті, а пов'язаний лише з бажанням легалізації на території України.

Крім того, твердження представника апелянта, щодо порушення прав підзахисного, а саме не нанаданні останньому можливості, як особі яка не володіє мовою, якою здійснювалася перевірка за його заявою, користуватися рідною мовою або мовою якою вона володіє, завдяки залученню до справи належного перекладача, не відповідає дійсності, оскільки відповідно до матеріалів справи №2018VN0015 ОСОБА_2 1992 року народження ДР Конго (а.с.34), як з часу його звернення із відповідною заявою так і до прийняття по ній рішення були присутні перекладачі (а.с.38-74)., а факт звернення апелянта до суду з позовною заявою свідчить про обізнаність останнього щодо порядку оскарження відмови, як рішення.

Згідно з ч.1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 27 листопада 2018 року.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Охрімчук І.Г. Моніч Б.С.