Справа № 826/8092/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 листопада 2018 року № 826/8092/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини

про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з наступними позовними вимогами:

- визнати рішення відповідача №8.2.1/7-С312103.18-2/22-104 від 03 травня 2018 року щодо відсутності дискримінації у постановах Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року №719 «Питання забезпечення житлом сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також інвалідів І-ІІ групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов» та постанову Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2017 року №119 «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей», незаконними;

- зобов'язати відповідача визнати постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року №719 «Питання забезпечення житлом сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також інвалідів І-ІІ групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов» та постанову Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2017 року №119 «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей» дискримінаційними по відношенню до позивача та інших інвалідів війни, які не брали безпосередню участь в антитерористичній операції;

- зобов'язати відповідача внести на розгляд Верховної Ради України дискримінаційні постанову Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року №719 «Питання забезпечення житлом сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також інвалідів І-ІІ групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов» та постанову Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2017 року №119 «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей» для скасування їх та зобов'язати Кабінет Міністрів України прийняти постанову, яка б дозволила виконати вимоги пункту 18 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ по відношенню до позивача та інших інвалідів війни, захисників вітчизни.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постанови №119 та №719 є дискримінаційними у відношенні позивача, оскільки вказаними постановами його позбавлено права отримати житло в позачерговій черзі, в якій він вже стоїть 25 років, даними постановами виведено інвалідів війни АТО в особливу елітну категорію, зневаживши і принизивши інших інвалідів війни, позбавивши їх надії на отримання житла.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні 24 липня 2018 року.

20 липня 2018 року та 06 серпня 2018 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримані у повному обсязі.

23 липня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач не погоджується з заявленими позовними вимогами, оскільки застосоване заявником порівняння ситуації, з метою встановлення наявності різниці у поводженні з особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесених до 1 категорії, та інвалідами І-ІІ групи з числа військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, не є правильним, наведені позивачем ситуації не є аналогічними та співставними, оскільки підстави та умови встановлення та реалізації пільг на житло вказаним категоріям громадян регулюються різними законодавчими актами.

24 липня 2018 року від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року закрито провадження у справі та продовжено розгляд справи по суті в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи згідно витягу із акта огляду у МСЕК до довідки Сер. НОМЕР_2 захворювання пов'язане з виконанням обов'язку по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Згідно наявної у матеріалах справи копії посвідчення Серія НОМЕР_1 позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Копією посвідчення НОМЕР_3 підтверджується, що позивач є ветераном органів внутрішніх справ.

03 квітня 2018 року позивач звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою від 02 квітня 2018 року, в якій просив на підставі ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради з прав людини» відкрити провадження у справі про порушення прав і свобод громадянина України, викликане прийняттям Постанов КМУ, які допустили звуження змісту обсягу прав і свобод по відношенню до ОСОБА_1, які порушили ст.24 Конституції України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та від дискримінації за певними ознаками, що позбавить позивача від необхідності звертатися в міжнародні інстанції за захистом своїх прав.

Листом відповідача від 03 травня 2018 року №8.2.1/7-С312103.18-2/22-104 позивача повідомлено про відсутність підстав стверджувати про дискримінацію учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у ситуації ОСОБА_1, у зв'язку з чим підстав для застосування додаткових заходів реагування відповідача за заявами від 28 лютого 2018 року та від 02 квітня 2018 року немає.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови позивачу за наслідками розгляду заяви, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ст.1 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України» парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений), який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 3 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України» визначено, що метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є, зокрема, запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України», Уповноважений зобов'язаний додержуватися Конституції України і законів України, інших правових актів, прав та охоронюваних законом інтересів людини і громадянина, забезпечувати виконання покладених на нього функцій та повною мірою використовувати надані йому права. Уповноважений зобов'язаний зберігати конфіденційну інформацію. Це зобов'язання діє і після припинення його повноважень. У разі розголошення таких відомостей Уповноважений несе відповідальність у встановленому законодавством порядку. Уповноважений не має права розголошувати отримані відомості про особисте життя заявника та інших причетних до заяви осіб без їхньої згоди.

Відповідно до положень ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України» Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.

При розгляді звернення Уповноважений: 1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; 2) роз'яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; 3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; 4) відмовляє в розгляді звернення.

Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення ОСОБА_1 до відповідача слугувало порушення, на думку позивача, ст.24 Конституції України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Кабінетом Міністрів України у зв'язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року №719 «Питання забезпечення житлом сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також інвалідів І-ІІ групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов» (далі по тексту - Постанова №719) та постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2017 року №119 «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей» (далі по тексту - Постанова №119), якими звужено зміст та обсяг існуючих прав по відношенню до позивача.

Згідно з п.18 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги, зокрема, позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а особи з інвалідністю І групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.

Відповідно до положень ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Постановою №719 затверджено: Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на будівництво (придбання) житла для сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також для інвалідів I - II групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов; Порядок виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення членам сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також інвалідам I - II групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов.

Постановою №119 внесено до постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. №470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» та Постанови №719 зміни, що додаються: установлено, що грошова компенсація за належні для отримання жилі приміщення, призначена відповідно до Постанови №719, але не виплачена чи виплачена не у повному обсязі на момент набрання чинності цією постановою, підлягає перерахунку відповідно до цієї постанови за заявою отримувача такої грошової компенсації.

Щодо дискримінації позивача Постановами №719 та №119 слід зауважити, що згідно з п.2 ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до положень Конституції України (ст.24), Загальної декларації прав людини (ст.ст. 2, 7), Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (ст.ст. 2, 26), Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права (ст.2), Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ст. 14, ст.1 Протоколу №12 до Конвенції, ст. 2-1 Кодексу законів про працю) тощо необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

Відповідно, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

Статтею 2 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: 1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; 2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; 3) повагу до гідності кожної людини; 4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Згідно ст.6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

У відповідності до п.7 ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач для з'ясування правової позиції Міністерства соціальної політики України як центрального органу виконавчої влади звернувся до останнього з запитом стосовно звернення ОСОБА_1 щодо питань, пов'язаних із захистом його житлових прав.

Листом від 25 квітня 2018 року №1605/0/5-18/40 Мінсоцполітики зазначено, що позивач перебуває у списках пільгової позачергової черги як постраждалий внаслідок Чорнобильської катастрофи,віднесений до категорії 1. У 2013 році видатки на забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, проводилися за бюджетною програмою Міністерства надзвичайних ситуацій КПКВК 3201200 «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідно до Указу Президента України від 02 вересня 2013 року №472 «Про внесення змін до Указів Президента України від 06 квітня 2011 року №389 та №397» функції із забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, було покладено на Мінсоцполітики.

У 2014 році фінансування видатків для забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у тому числі погашення кредиторської заборгованості, планувалося проводити в межах призначень у сумі 300 млн грн., передбачених Мінсоцполітики за бюджетною програмою КПКВК 2501100 «Забезпечення житлом інвалідів війни, воїнів-інтернаціоналістів, громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалідів по зору та слуху, військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, для відселення їх із закритих та віддалених від населених пунктів військових гарнізонів». Однак, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» всі призначення за вказаною бюджетною програмою було знято. У 2015-2018 роках видатків на такі цілі не було передбачено. У 2016 році було прийнято Постанову №719, метою якої є покращення житлових умов членів сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в АТО, а також осіб з інвалідністю І-ІІ групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції. У 2017 році Мінсоцполітики є головним розпорядником коштів бюджетної програми КПКВК 2511120 «Субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей загиблих осіб, визначених абз.5-8 п.1 ст.10, а також для осіб з інвалідністю І-ІІ групи, визначених п.11-14 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та осіб, які втратили функціональні можливості нижніх кінцівок, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в АТО та поліпшення житлових умов». На виконання зазначеного Закону прийнято Постанову №119, якою передбачено поширення права на поліпшення житлових умов для сімей загиблих осіб, визначених абз.5-8 п.1 ст.10, а також для осіб з інвалідністю І-ІІ групи, визначених п.11-14 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та осіб, які втратили функціональні можливості нижніх кінцівок, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в АТО, та потребують поліпшення житлових умов. Тому, скасування Постанов №119 та №719 приведе до порушення ст. ст. 3,8, 21, 22, 24, 46 та 95 Конституції України та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а самі постанови не звужують прав учасників ліквідації аварії на ЧАЕС і фінансуються в межах коштів, передбачених законами про Державний бюджет України на відповідні роки, тобто, виконання Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» повністю залежить від фінансових ресурсів дохідної частини державного бюджету.

Відповідно до положень ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Положеннями п.1 ч.1 ст.14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: особа з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, - категорія 1.

Згідно абз.1 п.10 ч.1 ст.20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: позачергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов (включаючи сім'ї загиблих або померлих громадян). Особи, зазначені в цьому пункті, забезпечуються жилою площею протягом року з дня подання заяви, для чого місцеві ради щорічно виділяють 15 відсотків усього збудованого житла (в тому числі підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності). Кабінет Міністрів України щорічно виділяє обласним державним адміністраціям цільовим призначенням капітальні вкладення відповідно до кількості сімей, що потребують поліпшення житлових умов. Фінансування будівництва здійснюється з Державного бюджету України.

Згідно положень ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: 14) першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом. Учасники бойових дій, які дістали поранення, контузію або каліцтво під час участі в бойових діях чи при виконанні обов'язків військової служби, забезпечуються жилою площею, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій, - протягом двох років з дня взяття на квартирний облік.

Згідно ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам війни (статті 8, 9) надаються такі пільги: 13) першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

Положеннями ст. ст. 8, 9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасниками війни визнаються військовослужбовці, які в період війни проходили військову службу у Збройних Силах колишнього СРСР, трудівники тилу, а також інші особи, передбачені цим Законом.

Учасниками війни вважаються: працівники підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у порядку, встановленому законодавством, які залучалися та брали безпосередню участь у забезпеченні здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у порядку, встановленому законодавством (ч.13 ст.9 вказаного Закону).

Тобто, з наведених вище положень законодавства вбачається, що державою надано право на позачергове одержання житла як особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та віднесені до 1 категорії, так і військовослужбовцям, які брали участь у забезпеченні проведення АТО, яке забезпечено різними законодавчими актами.

Отже, з огляду на вищезазначене, та, зважаючи на ту обставини, що позивач у своїй позовній заяві не навів фактичних даних, які б дозволили обгрунтовано припустити, що різниця у ставленні до нього зі сторони Кабінету Міністрів України у зв'язку з прийняттям Постанов №119 та №719 має місце, суд приходить до висновку, що твердження позивача щодо наявності дискримінаційного ставлення до нього є необгрунтованими та такими, що не відповідає дійсності.

Тобто, відповідачем у спірному рішенні правомірно зазначено про відсутність підстав стверджувати про дискримінацію учасників ліквідації на Чорнобильській АЕС у ситуації позивача, у зв'язку з чим підстави для застосування заходів реагування відповідачем за заявами позивача немає.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним рішення відповідача №8.2.1/7-С312103.18-2/22-104 від 03 травня 2018 року щодо відсутності дискримінації у Постановах Кабінету Міністрів України №119 та №719.

Оскільки позовні вимоги зобов'язати відповідача визнати Постанови №119 та №719 дискримінаційними по відношенню до позивача та інших інвалідів війни, які не брали безпосередню участь в антитерористичній операції; зобов'язати відповідача внести на розгляд Верховної Ради України дискримінаційні Постанови №119 та №719 для скасування їх та зобов'язати Кабінет Міністрів України прийняти постанову, яка б дозволила виконати вимоги пункту 18 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ по відношенню до позивача та інших інвалідів війни, захисників вітчизни є похідними від позовної вимоги про визнання незаконним та скасування спірного рішення, у суду відсутні підстави для їх задоволення.

При цьому, жодним чином певні потреби позивача щодо реалізації свого права, наданого Конституцією України та відповідними законодавчими актами, суд при розгляді спору не позиціонує як незаконні чи несуттєві.

Проте, так само суд не вправі вважати такі потреби домінуючими над потребами інших осіб, яким надано таке ж право на отримання житла.

Між тим, в розумінні ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд має бути справедливим та безстороннім.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 77, 78, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова