Справа № 815/1960/18
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 листопада 2018 року

Київ

справа №815/1960/18

адміністративне провадження №К/9901/63667/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 815/1960/18

за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3

до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в особі директора Спектора О.В.

про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2018 року (у складі судді Свиди Л.І.) та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2018 року (у складі колегії суддів Кравченка К.В., Джабурія О.В., Вербицької А.В.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

В квітні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (далі - позивачі) звернулись до суду з позовом до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в особі директора Спектора О.В. (далі також - відповідач), в якому просили:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не передачі Одеській міській раді проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність за адресою: АДРЕСА_1, для прийняття відповідного рішення щодо відведення земельної ділянки у власність позивачів, площею 0,0853 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1;

зобов'язати відповідача передати Одеській міській раді проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність за адресою: АДРЕСА_1, для прийняття відповідного рішення щодо відведення земельної ділянки у власність позивачів, площею 0,0853 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність за адресою: АДРЕСА_1 розроблявся протягом двох років та був погоджений усіма відповідними державними органами, але посадові особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради протиправно повернули його позивачам з надуманих підстав, порушивши їх право на приватизацію земельної ділянки.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2018 року, позовні вимоги задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що у відповідача не було обґрунтованих підстав для повернення позивачам проекту та не передачі його на розгляд Одеській міській раді, оскільки позивачами належним чином погоджено межі земельної ділянки з суміжними користувачами та виконані всі передбачені законодавством для цього дії, тоді як відповідачем не надано до суду будь-яких доказів наявності земельного спору між позивачами та суміжними користувачами земельних ділянок.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій та вважаючи, що вони прийняті з неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2018 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга подана 08 жовтня 2018 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 жовтня 2018 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів, а саме: суддю-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В.

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 815/1960/18, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати відзив на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2018 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів на 23 листопада 2018 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договорів дарування від 21 січня 2016 року у спільній сумісній власності позивачів знаходиться житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначене право позивачів належним чином зареєстроване, про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 28 січня 2016 року.

Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 853 кв.м., яка знаходиться у користуванні позивачів та вони бажають отримати її у власність.

Позивачами 29 січня 2016 року подана заява до Одеської міської ради про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 для експлуатації жилого будинку.

Рішенням Одеської міської ради від 27 квітня 2016 року № 615-VII позивачам наданий дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

На виконання Рішення Одеської міської ради від 27 квітня 2016 року № 615-VII позивачі звернулися до ТОВ «Спектр нова» із заявою про виконання землевпорядних робіт по проекту відведення земельної ділянки площею 0,0853 га, за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки Управління Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області від 08 грудня 2016 року № Г-1599/0-1896/6-16 земельна ділянка орієнтованою площею 0,0853 га, за адресою: АДРЕСА_1 відводиться позивачам за рахунок земель комунальної власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність позивачів за адресою: АДРЕСА_1 погоджений, про що свідчить відповідний висновок від 20 квітня 2017 року № 01-11/5818-253 оз-к.

Позивачі 08 червня 2017 року звернулися до Одеської міської ради із заявою про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у їх власність площею 0,0853 га, за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до висновку експерта державної експертизи Вдовича О.С. про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 26 липня 2017 року № 2976/0/80-17, зазначений проект є погодженим.

Відповідно до довідки з Адресного реєстру міста Одеси від 01 вересня 2017 року № 373866/1 зарезервовано адресу об'єкта нерухомого майна, земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна будівля), за адресою: АДРЕСА_1.

Для прийняття відповідного рішення, позивачі 05 лютого 2018 року направили до Одеської міської ради проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради позивачам повернутий проект для вирішення питання щодо погодження меж земельної ділянки з суміжним землекористувачем, що підтверджується листом від 02 квітня 2018 року № 01-20/62.

Не погоджуюсь з такими діями відповідача, позивачі звернулися до суду із позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що судами попередніх інстанцій не прийнято до уваги та не надано оцінки тому, що відповідачем за результатами розгляду звернення позивачів стосовно прийняття проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за адресою: АДРЕСА_1 було повідомлено позивачів про невідповідність зазначеного проекту чинному законодавству. Зокрема, відповідач посилався на необхідність дотримання положень пункту 2 частини другої статті 198 Земельного кодексу України, який передбачає, що кадастрова зйомка (яка є складовою проекту землеустрою) включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Згідно зі статтею 50 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки також включає акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (в якому зазначено суміжних землевласників та землекористувачів). На засіданні Комісії з розгляду земельних спорів Одеської міської ради від 08 вересня 2016 року було встановлено, що суміжний землекористувач не дає згоди на погодження меж та можливості встановити огорожу, тобто існує спір про межі земельної ділянки. Так, відповідач зазначає, що із Акту погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками та землекористувачами від 17 жовтня 2017 року (у складі проекту землеустрою, виконаного ТОВ «Спектр Нова») межі земельної ділянки від «Б» до «В» не узгодженні із суміжним землекористувачем ОСОБА_9

09 листопада 2018 року від позивачів до суду надійшов відзив на касаційну скаргу відповідача, в якому позивачі зазначають, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, доводи заявника касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, тому підстави для зміни або скасування рішення суду відсутні, також просить залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2018 року та постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2018 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож суди попередніх інстанцій мали з'ясувати, зокрема, чи були оскаржувані дії та рішення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради здійснені, зокрема, у межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури, а також, чи були такі дії (бездіяльність) здійснені пропорційно та своєчасно.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 02 квітня 2018 року № 01-20/62 підставою для повернення проекту позивачам стала необхідність погодження меж земельної ділянки з суміжним користувачем. Також в цьому листі зазначено, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 198 Земельного кодексу України кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та користувачами, а відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій», проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включає акт приймання-передачі межових знаків на зберігання. Крім того, в листі зазначено, що в разі неможливості погодження меж з сусідніми землевласниками (землекористувачами), земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політики у сфері земельних відносин (стаття 158 Земельного кодексу України) також зазначено, що на засіданні комісії з розгляду земельних спорів Одеської міської ради від 08 вересня 2016 року встановлено, що суміжний землекористувач не дає згоди на погодження меж та можливості встановлення огорожі.

Отже, в вищевказаному листі відповідач посилається на статтю 50 Закону України «Про землеустрій», яка передбачає наявність актів приймання-передачі межових знаків на зберігання, тобто відповідач вказує на відсутність актів приймання-передачі межових знаків на зберігання, проте, як встановлено судами попередніх інстанцій, такий висновок відповідача спростовується матеріалами проекту землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки, в яких наявні акти приймання-передачі межових знаків на зберігання, що підтверджується матеріалами справи.

З приводу доводів відповідача про існування спору між позивачами та суміжним землекористувачем, який не дає згоди на погодження меж та можливості встановлення огорожі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 198 Земельного кодексу України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок, які включають, в тому числі, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну власність за адресою: АДРЕСА_1 наявність погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками (землекористувачами), про що свідчать відповідні акти від 16 березня 2017 року, від 17 жовтня 2017 року та погодження. Також з матеріалів проекту землеустрою вбачається, що суміжний землекористувач - ОСОБА_9 (АДРЕСА_2) повідомлявся про проведення землевпорядних робіт за адресою місця проживання, місця розташування земельної ділянки, шляхом оголошення в газеті, про що свідчать квитанції, повідомлення, поштові повернення, копії газет, тощо, наявні в матеріалах проекту.

Відповідно до пункту 3.12 «Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення.

Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Тому, колегія суддів Верховного Суду вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій, що суміжний землекористувач - ОСОБА_9 був повідомлений про закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі у порядку передбаченому вищенаведеною Інструкцією.

Крім того, суд бере до уваги пояснення позивачів, наявні в матеріалах справи, що ніякого спору із суміжним землекористувачем ОСОБА_9 у них немає, і цю особу вони взагалі ніколи не бачили, а належна йому суміжна земельна ділянка вже тривалий час в занепаді і ніким не використовується.

І, як встановлено судами попередніх інстанцій відповідачем ці обставини жодним чином не перевірялись, і в ході розгляду цієї справи будь-яких підтвердження наявності спору між позивачами та суміжним землекористувачем ОСОБА_9 не надано, що вказує на надуманість тверджень відповідача про існування такого спору.

Зазначене спростовує доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки тому, що, нібито, суміжний землекористувач не дає згоди на погодження меж та можливості встановити огорожу, та існує спір про межі земельної ділянки.

Таким чином колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради у спірних правовідносинах діяв не на підставі та не у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Таким чином, за вказаних обставин, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позивачами належним чином погоджено межі земельної ділянки з суміжним користувачами та виконані всі передбачені законодавством дії для цього.

Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами стаття 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

У пункті 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції , має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2018 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко